Om utgivelsen

Teksten følger førsteutgaven av Nederlaget (1937). Digitaliseringen er basert på fil mottatt fra Nasjonalbiblioteket. Teksten er konvertert og korrekturlest av Ketil Rolland Hansen, Bergen Offentlige Bibliotek.

Dette verket har blitt identifisert som fri for kjente opphavsrettsbegrensninger, inklusive alle nærstående rettigheter. Du kan kopiere, endre, distribuere og fremføre verket, også for kommersielle formål, uten å spørre om tillatelse.

Utgivelsen er en del av prosjektet Ånd eies av alle - Nordahl Grieg digitalisert ved Bergen Offentlige Bibliotek og er støttet av Nasjonalbiblioteket. Flere e-bøker finnes på prosjektets nettside: bergenbibliotek.no/nordahlgrieg.

Om Nordahl Grieg

Nordahl Grieg ble født i Bergen i 1902 og ble ikke mer enn 41 år gammel. Han ble skutt ned under et bombeangrep over Berlin og døde i 1943. Grieg satte likevel betydelige spor etter seg i norsk litteraturhistorie. Han var vår mest sentrale dikter under andre verdenskrig og særlig diktet Til ungdommen er mye brukt i senere tid. Han er mest kjent som lyriker, men Nordahl Grieg skrev både skuespill, romaner og sakprosa.

Om Nederlaget

Skuespillet handler om Pariskommunen, det revolusjonære folkestyret som ble opprettet i Paris etter den fransk-tyske krigen i 1870-71. Teaterstykket er realistisk og beskriver langt på vei de virkelige hendelsene. Stykket gir innblikk i de elendige forholdene pariserne lever under, opprøret, det nye samfunnet og det blodige nederlaget.

Grieg skriver igjen om hvordan de gode kreftene i verden taper og sa selv at dette skuespillet var sterkt påvirket av borgerkrigen i Spania. Det ble satt opp første gang på Nationaltheateret 25. mars 1937 og på Den Nationale Scene i Bergen en måned senere. Stykket fikk svært gode kritikker og er senere satt opp på en rekke hovedscener i Norden.

NORDAHL GRIEG

NEDERLAGET

ET SKUESPILL OM PARISER-KOMMUNEN

GYLDENDAL NORSK FORLAG

1937

PERSONENE

Louis, snekker.

Marie, konen hans.

Kjøbmann Brigeau.

Verten.

Martin, bakersvenn.

Lucien.

Pauline.

Michel, kusk.

Maurice

Guy                     barn.

Rose

Gabrielle Langevin, lærerinne.

Pierre.

Madame Lasalle, Pierres og Paulines mor.

Laura, bordellvertinne.

Varlin                    bokbindere.

Schulze

Krigskrøplingen.

Oberst Rossel.

Beslay, mekaniker.

Politikommissæren.

Første kone.

Annen kone.

Rigault                     medisinere.

René Segur

Felicités mor.

En politimann.

Gustave Courbet.

Suzanne, hans modell.

Delescluze, journalist.

Thiers, Frankrikes president.

Elise, hans hustru.

Ministeren.

Officeren.

En katolsk prest.

Pellerin                     politiagenter.

Brunel

En ung pike.

Nasjonalgardekapteinen.

Erkebiskopen.

Marki de Ploeuc, guvernør for Frankrikes bank.

Debrun, Thiers' utsending.

Vakthavende officer.

En herre.

En dame.

En nasjonalgardist.

General Galliffet.

Sylvie Gerard, danserinne ved operaen.

Løitnanten.

En hvithåret mann.

Arbeidere, officerer, Versailles-soldater, kvinner.

FØRSTE AKT

I

Gate på Montmartre. Mars-eftermiddag 1871.

Trapper fører ned i orkestergraven på begge sider; det er gaten som fortsetter nedover. Til venstre på scenen en liten kafé med border utenfor. Til høire en pantelånersjapp. Mellem husene går gaten i trapper opover. Til høire i denne midttrappen et bordell.

*

Kjøpmann Brigeau, en mann på de femti, sitter utenfor kaféen. Foran pantelånersjappen er en lang kø. Nede i trappen til høire sitter en klynge rundt et kloakkhull. Maurice, en gutt på ti år, fisker med et snøre. Kusken Michel, seksti år, ser tålmodig på. To barn på 9—10 år, Guy og Rose, kikker undertiden ned; så faller de tilbake i sløvhet. En ung gutt, Pierre, ligger apatisk ved siden av. Inne i halvmørket skimtes en sovende liten pike, Felicité. Alle er bleke, utsultede og forpinte.

I trappen til venstre:

En ung arbeider, Louis, og Marie, konen hans, kommer langsomt opover.

LOUIS

stanser og ser på høvlen han har under armen:

Nei, jeg kan ikke. Jeg kan ikke stampe høvlen min

MARIE

Vi har jo ikke annet igjen, Louis.

LOUIS

Sagen og jernene — det var galt nok å gå med dem. Men høvlen — skjønner du ikke.

MARIE

Å jo. Jeg skjønner.

LOUIS

Vent bare én dag! Kanskje får jeg arbei i morgen.

MARIE

Det har du sagt hver dag i to måneder.

LOUIS

Men gir jeg høvlen fra mig, er det slutt! Ingen har bruk for en mann uten verktøi. Da kan jeg aldri få arbei mer. Aldri!

MARIE

Men gutten vår må ha mat idag. Venter vi til imorgen, bærer det på kirkegården med ham.

Lutende går de opover, over scenen, og slutter sig til køen utenfor pantelånersjappen.

Utenfor kaféen:

KJØPMANN BRIGEAU

ophisset til verten:

Ser De henne ikke? Pauline Lasalle er navnet. Svart, mager, ung. Ganske ung.

VERTEN

Å vi kjenner henne godt nok her i gaten.

BRIGEAU

Ser De ikke moren hennes heller? De skulde være her klokken fire. Fått penger på forskudd. Å de skal vokte sig.

I køen:

Martin, en bakersvenn, vender sig mot Marie og Louis som står bak ham.

MARTIN

peker utover:

Dér ser vi leirbålene til tyskerne! Der koker de, svinene. Kjøtt og poteter og mel, så mye de orker.

Ja nå er han Bismarcken deres tilfreds. Nå har han fått oss dit han vilde.

Samler hele gaten i et blikk:

Ja. Nå er det fred.

LOUIS

Får gutten leve op, skal han hevne oss. Ikke sant, Marie.

MARIE

Er det derfor du selger høvlen?

LOUIS

Gutten skal hevne oss.

I midttrappen:

Lucien og Pauline, han tyve, hun femten år, kommer forsiktig nedover; bråstanser ved synet av Brigeau.

PAULINE

Der sitter han!

LUCIEN

Se hvor han glor efter dig, den gamle grisen.

PAULINE

Ikke bry dig om ham!

Henger sig om halsen på Lucien.

Nå flyr vi på kirkegården.

Hånd i hånd løper de opover trappene.

I trappen til høire:

KUSKEN MICHEL

Var det napp?

MAURICE

haler snøret op:

Tror ikke det. Her er visst utfisket.

MICHEL

Prøv litt til!

MAURICE

undersøker kroken:

Jo så faen! Har de ikke vært borte og tatt agnet.

MICHEL

henrykt:

Der ser du. Her skal du få nytt agn, riktig et lekkert stykke. Han kan være så lur han bare vil, men dette står han ikke for. Den gamle satanen der nede.

GABRIELLE LANGEVIN

en ung lærerinne, kommer gående op trappen til høire, stanser og bøier sig over Maurice som nettop slipper kroken ned:

Fisker du! Hvad fisker du for noe?

MAURICE

Rotter vel.

GABRIELLE

Med krok!

Skjønner du ikke at det må gjøre forferdelig vondt for dem.

PIERRE

reiser sig op på armen, og sier skjærende:

Å hold snavlen din.

MAURICE

fisker:

Ikke snakk sånn til henne. Hun er svært rar; men snild.

PIERRE

Tror De ikke vi har det vondt — vel så vondt som rotten når hun blør i kjeften?

GABRIELLE

Jo.

setter sig i trappen blandt dem.

GUY

Du — om du får en rotte, gi den til mig da vel.

MAURICE

Nei.

GUY

Skal du spise den sjel?

MAURICE

Tror du jeg har råd til det, kanskje? Jeg skal selge den. Tre francs.

GUY

Du har nå solgt én før idag

MAURICE

Jeg legger op.

Utenfor kaféen:

BRIGEAU

til verten, idet han nikker bortover mot Maurice:

Den gutten blir der noe av. Han legger op, sier han. Rotte på rotte. Begynner med to tomme hender. Ser De noe til henne? Å den vesle tasken!

I trappen:

MICHEL

til Gabrielle:

Ja, det er en bra gutt, kan De tro. Skjønner ikke hvad jeg skulde ha gjort uten ham, siden jeg mistet Marthe.

GABRIELLE

Var Marthe Deres hustru?

MICHEL

Det var ikke så vel.

MAURICE

Det var hesten hans.

MICHEL

Måtte slakte henne. Kunde ikke skaffe fôr. Til slutt var det bare skinn og bein. Store åpne sår. Siste uken stupte hun i gaten hver dag.

Men nå sier Maurice vi skal samle til hest.

GABRIELLE

Er dere i slekt dere to?

MICHEL

ryster på hodet:

Han hadde ikke noe sted å være efter at faren hans var falt mot tyskerne. Og så lå han i stallen med Marthe; om dagen var han på bukken med mig.

GABRIELLE

Og nu kommer du aldri mer til mig for å lese og skrive? Du var jo så flink!

Kom når du vil. Kanskje kan jeg lære dig noe, det er nyttig å lære, ser du, for at du engang kan bli en fri og sterk mann.

MAURICE

Jeg har ikke stunder. Jeg samler til hest.

GABRIELLE

til Guy og Rose:

Men dere barn! Jeg vil så gjerne hjelpe og dere samler kanskje ikke til hest! Hvad gjør dere?

GUY

Vi er arbeidsløse.

ROSE

Vi er sagt op på spinneriet.

GABRIELLE

Men er det ikke bedre å komme til mig enn å holde til i gaten?

GUY

Det er bedre å ligge her. Da merker vi det ikke så mye.

GABRIELLE

At dere ikke får mat?

GUY

nikker.

GABRIELLE

Å barn — at jeg ingenting har å gi dere. Sover den vesle piken der borte?

MAURICE

Ja. Hun har ligget der siden vi kom.

GABRIELLE

Så tynn og liten hun er!

Vil reise sig, men setter sig igjen:

Nei jeg skal ikke vekke dig.

MADAME LASALLE

kommer full og nynnende opover trappen til høire.

Guy og Rose springer ned til henne.

GUY

Gi oss noe å drikke da vel. Hit med flasken!

ROSE

Vær nå litt grei. Unn andre en dram da, for faen.

PIERRE

La henne være.

MADAME LASALLE

Det er rett! Det er en god sønn som forsvarer mor sin.

PIERRE

Hold kjeft.

MADAME LASALLE

Å er det for et ansikt du setter op, gutt? Unner du ikke mor din å være gla. Syns du hun har det for godt, kanskje?

PIERRE

Kom dig hjem.

MADAME LASALLE

Ja hardhjertet har du vært bestandig.

BRIGEAU

er nu styrtet bort til madame Lasalle:

Hvor er hùn henne? Jeg har sittet og ventet i flere timer. Full er De også! Enda De lovte å holde Dem edru og passe på henne. Møkk full, De unaturlige mor.

MADAME LASALLE

Syns De ikke en mor har lov å drikke sig full den kvelden datteren hennes skal begynne på horehus?

BRIGEAU

Men jeg skal ha henne først. De har fått tyve francs for at jeg skal være den første. De skulde passe på henne, sa De, og nå renner hun rundt med en fyr, troende til litt av hvert, riktig et ungt svin. Finn henne til mig, kanskje er hun ute og snyter mig.

MADAME LASALLE

Hun gjør nok ikke annet enn det mor vil.

BRIGEAU

Jo, alle snyter mig. Betaler folk husleien sin kanskje? Staten gav dem henstand, så lenge det var krig. Men nå er det fred, kom med pengene! Folk har fått det i blodet at de vil snyte, de spotter lov og orden. Kom med Pauline!

MADAME LASALLE

på vei inn til kaféen:

Bare gi tål! Det skal nok ordne sig

BRIGEAU

Steller De Dem ikke ordentlig, skal De miste plassen Deres. Kan ikke bruke et fyllesvin til å skure trappene mine.

Setter sig ophisset ved bordet.

I trappen:

GABRIELLE

Var det søsteren Deres de snakket om?

Forstår De: dette må De ikke la skje!

PIERRE

Hold kjeften, sier jeg.

Å kunde De gi til ongene? Kunde De gi dem brød? Nei, De kunde bare gi dem hjertelag. Kyss mig midt i hjertelaget.

Å kan jeg gi til søsteren min? Akkurat det samme. Men jeg plager henne ikke med det.

I køen:

LOUIS

til Martin:

Å er det De går med?

MARTIN

Gifteringen.

LOUIS

Men jeg går med høvlen min. Jo, De må gjerne se den. Den er ikke dårlig, hva'? Lønn. Vi har hatt mange gode stunder sammen. Jeg husker den siste dagen på verkstedet —

Vender sig til Marie:

du og gutten kom enda med matspannet i det fine været. Jeg holdt på å fuge en bordplate; meterlange silkespån hvislet op av høvlen og krøllet sig rundt handen.

Ser på høvlen, derefter nesten i håp, på Marie; bøier så hodet.

Foran kaféen:

VERTEN

kjører madame Lasalle ut:

Nei, her er ikke noe å få. Og vi skal ikke ha tigging her.

BRIGEAU

hveser efter henne:

Skaff mig jenten. Fort på flekken!

Oppe i midttrappen:

Foran bordellet står Laura, horemamaen.

LAURA

til madame Lasalle:

Å var det han herremannen vilde? Er det Pauline han er ute efter?

MADAME LASALLE

Han blev gift med en gammel enke, stakkar, og nå skal det absolutt være noe ungt.

LAURA

Bare la ham komme!

Men nå vil jeg si dere et alvorsord, madame Lasalle! Å er det med Pauline og den gutten hun reker med?

Jeg vil ha en bra, stø pike som passer arbei sitt og ikke tenker på andre ting. Kundene er nøie sånn. Hun må forstå at det er en velgjerning jeg gjør, når jeg tar henne inn, så dårlig med penger og så lite med krefter folk har nå for tiden.

Og husk: dette er et ordenshus. Klokken syv ikveld skal hun være på pletten.

MADAME LASALLE

Hun skal være på slaget. Men jeg skulde så gjerne ha et lite forskudd. Jeg vil kjøpe ramme til billedet av far hennes, så hun kan ha det på veggen —

LAURA

Du ser ut til å ha fått nok.

Hun går inn i huset, madame Lasalle tusler videre opover.

Trappen til venstre:

De to bokbinderne, Varlin og hans tyske arbeidskamerat Schulze kommer opover.

SCHULZE

stanser og ser bortover mot barna:

Ach mein Gott! Die armen Kinder. Ach mein Gott.

De setter sig ved et bord, og får to porsjoner suppe.

I køen:

MARTIN

Det er to tyskere! De snakker tysk. Det er tyskere!

Ved bordet:

BRIGEAU

Forbannet pakk. To tyskere. Av de verste.

I midttrappen:

En krigskrøpling, uten ben, aker sig nedover ved hjelp av to stålbørster i hendene.

KRIGSKRØPLINGEN

Hiv tyskerne i Seinen!

ROP FRA MANGE

Hiv dem i elven!

VARLIN

omkring tredve år med en mild, eftertenksom, men samtidig lidenskapelig tyngde over sig, har reist sig:

Noen kjenner mig. Jeg er Varlin, bokbinderen.

I køen:

LOUIS

Ja, jeg kjenner ham.

I trappen til høire:

GABRIELLE

Det er en god mann.

MARTIN

Men han andre er tysker.

VARLIN

Ja, men han er en venn. Han arbeider på verkstedet ved siden av mig.

LOUIS

Våre egne går arbeidsløse.

VARLIN

Han kan mer enn oss. Det er nødvendig å lære.

KRIGSKRØPLINGEN

Ingen tysker er en venn. Vi skal hate dem.

VARLIN

Jeg hater dem ikke.

KRIGSKRØPLINGEN

Hører dere!

Han er bestukket. Han har fått tysk gull.

VARLIN

De tyske soldatene, hvem er de? De er folk som oss. De har drept og pint og hatet oss som vi har hatet dem, og vi er begge ført vill.

Jeg har lest om at venner, som ikke kjente hverandre i mørket, er blitt egget til kamp på liv og død, av krefter som vilde dem ondt. Slik har soldatene slåss på begge sider — venner i mørket.

KRIGSKRØPLINGEN

skriker:

Vi har ikke bruk for Internasjonalen din! Vi har fedrelandet. For det har jeg gitt liv og lemmer, og det skal andre gjøre, de også. Alle andre! Vil du vi skal ha lidt forgjeves?

VARLIN

Ja, min venn. Helst vilde jeg det. Best var det om du blev glemt. For du er æren, lidelsen og neste krig.

BRIGEAU

Reis til vennene dine!

KRIGSKRØPLINGEN

Til Berlin med ham!

MANGE

Til Berlin!

VARLIN

Hvorfor roper dere slik? Er det for ikke å tenke?

Men hvis vi tenker, kan vi redde oss. Jeg er en av dere, spill ikke tiden på mig. For nu kommer fienden.

MARIE

i angst:

Kommer de.

Men det er jo fred.

VARLIN

Da hærene våre brøt sammen og keiserdømmet falt, svor vi å verge byen til siste mann. Vi — du og jeg — folket i Paris.

Men generalene brukte oss ikke, de lot tyskerne slutte oss inne og langsomt lot de en by av uvirksomme menn sulte ihjel.

MANGE

Det er sant.

Politikommissæren kommer inn fra høire, og står nu ved barnas trapp.

VARLIN

Hvorfor?

Fordi: hadde folket seiret, var folket blitt en trusel mot generalene og de mektige. Da vilde vi vite at der bor krefter, farlige krefter i oss. Derfor måtte vi ikke seire, vi måtte kreftes av, gjøres fortvilet og motstandsløse.

Nu har vi nådd bunnen, nu har vi tapt krigen, og nu akter fedrelandet å seire over oss.

KRIGSKRØPLINGEN

Han lyver.

I midttrappen:

Oberst Rossel er kommet nedover under Varlins ord.

OBERST ROSSEL

Nei.

Der er ikke den skjensel som vi ikke kan tiltro generalene. Jeg har deltatt i krigen, jeg kjenner udueligheten, feigheten og hovmodet som de har forrådt oss med.

Jeg har engang vært stolt over å være en officer i den franske hær. Nu skammer jeg mig.

Han setter sig ved et bord.

LOUIS

Hvad kommer nu til å hende, Varlin?

VARLIN

Igår kom republikkens president tilbake til Paris. Det sies at herr Thiers skal gjenoprette ordnede forhold. Det betyr: at penger skal kreves inn. All husleie, all gjeld som vi har fått henstand med under beleiringen, skal betales innen fjorten dager.

BRIGEAU

tilfreds, men forsiktigvis for sig selv:

Det er rett. Lov og orden må der til!

MARIE

Nei, vi orker ikke mer.

LOUIS

Heller slåss.

MARTIN

Heller dø.

VARLIN

Vi må slutte oss sammen. Vi må bli så mange at de ikke kan bryte oss ned.

BESLAY

en gammel mekaniker, hederligheten og sindigheten selv, kommer op trappen til venstre:

Vi må skape respekt for oss. Det er det første. Ikke sant, borger Varlin.

VARLIN

Det er sant.

BESLAY

Samfundet er som en fin mekanisme; der må kunnskaper til for å stelle den. De som har makten idag, vil ikke gi oss kunnskaper. De vil holde oss nede. Godt, så får vi lære oss selv. Vi skal vise at vår vilje er sterkere enn deres, og når vi er jevnbyrdige, kan de da nekte å dele?

Der spørres ofte: når kommer morgenen for proletariatet? Jeg skal si dere det. Hver sen kveld når arbeidere sitter rundt lampen og studerer og samtaler, da er morgenen underveis.

MARTIN

Det høres fint ut, men når skal jeg sitte med kameratene mine?

Straks jeg har fått stampet ringen min, skal jeg stå i bakeriet til imorgen tidlig. Hver kveld, år ut og år inn, er det å tørne ned i det gloheite hølet, aldri en natt fri.

BRIGEAU

Du vilde vel heller elte kjerringen din, kan jeg tenke.

MARTIN

Å pass trynet ditt!

Jeg skulde gjerne lese, jeg.

I trappen til høire:

GUY

Måtte være fint å være baker. Kjenne lukten av brød.

POLITIKOMMISSÆREN

går over scenen, stanser foran Varlin, og sier dempet:

De har før sittet i fengsel for Deres forbryteriske snakk, min gode Varlin. De skal vokte Dem.

VARLIN

Er det en forbrytelse å se og erkjenne?

POLITIKOMMISSÆREN

Også Dem, Beslay, gir jeg en advarsel.

BRIGEAU

Sånn skal de ha det!

POLITIKOMMISSÆREN

til Rossel:

Tør jeg spørre om Deres navn.

ROSSEL

Oberst Rossel.

POLITIKOMMISSÆREN

Det tør hende at De får høre fra mig.

går tilbake igjen og ut til høire.

KRIGSKRØPLINGEN

aker ut samme vei:

Til Berlin med dem!

I trappen til høire:

GABRIELLE LANGEVIN

bøid i angst over barnet inne ved muren:

Våkn da! Men hun er jo kold. Våkn, våkn!

Nei. Hun er død. Våkn! Løp efter en læge. Du! Prøv å våkne, barn!

I køen:

MARIE

Hvem er det som er død?

MARTIN

Det skal være en av ongene.

KONEN

bak Marie:

Hold plassen Deres!

MARIE

Men der er død et barn.

KONEN

Går De ut av køen, mister De plassen.

Varlin, Beslay og Schulze er ilt ned til Gabrielle.

GABRIELLE

Puster hun?

Å stakkars liten, så mager og utpint. Å denne linjen rundt munnen. Jeg holder ikke livet ut, Varlin.

VARLIN

Vi har langt igjen.

GUY

Han har bit!

ROSE

Der er en rotte på!

MICHEL

Forsiktig nå, Maurice.

ROSE OG GUY

Hurra!

MICHEL

kverker rotten:

Der måtte den til!

I køen:

EN ANNEN KONE

har sluttet sig til:

Å er det for noe?

MARIE

Der er død et barn.

FØRSTE KONE

De har fanget en rotte.

I trappen:

GABRIELLE

roper:

Kommer der ikke en læge? Der er et lite barn som er død.

ROSE

Å skal du med læge da?

MICHEL

Den tiende denne uken! Vi skal ennå få sitte på bukken, Maurice.

I køen:

MARIE

Nå er det din tørn, Louis.

Nå skal vi inn.

LOUIS

ser på henne.

MARIE

Gutten dør!

Begge går over terskelen.

Rigault og René Segur kommer op trappen til høire. De er begge medisinere. Rigault har et åndfullt, hårdt, bittert ansikt. René er blek, spinkel, brennende av livshunger og mindreverdighet.

RIGAULT

La mig få se på henne. Hun har vært død i flere timer. Underernæring. Naturligvis!

Til Guy:

Kjenner du moren hennes? Hent henne.

GUY

gjør intet tegn til å gå.

RIGAULT

tar frem noen småpenger:

Spring da, for faen!

Guy går.

VERTEN

er kommet bort til Maurice og byr på rotten:

To francs.

MAURICE

Tre.

VERTEN

To francs og femti.

MAURICE

Tre. Jeg må holde min faste pris.

VERTEN

Her er pengene, din vesle blodsuer.

VARLIN

til Gabrielle:

Kommer De på møtet ikveld?

GABRIELLE

Nytter noenting, Varlin?

Hun setter sig ved siden av barnet.

Beslay og Schulze går tilbake til bordet.

BESLAY

ryster på hodet:

Nei, nei.

VARLIN

er blitt tilbake med Rigault og René:

Borger Rigault, De som kjemper for fremskritt — De vil gjøre oss så glad om De kom til et av våre møter.

RIGAULT

går bortover mot kaféen, sammen med Varlin og René:

Jeg er ikke arbeider, og dere kjeder mig. Dere prater om oplysning og alle slags forbedringer. Det er ikke dét det kommer an på.

VARLIN

Hvad kommer det an på?

RIGAULT

Å tilintetgjøre.

VARLIN

Kan et menneske leve for det?

RIGAULT

Hvem har sagt at et menneske skal ha noe å leve for?

Han vender sig brått til René. Varlin går til sitt bord.

RIGAULT

Har du plakatene?

Vi må vente litt med å klistre dem op. Ser du den mannen der borte? Og han i køen? Begge to er politiagenter. Å, de skal bli nidkjære nu, når Thiers er kommet tilbake!

Men vi er kanskje litt for lure for dem. Jeg kunde meget vel tenke mig at de ikke skal få kloen i en eneste av våre plakat-klistrere. Meget vel!

I køen. Nye folk har sluttet sig til.

FØRSTE KONE

Det er en av ongene til madame Rivot som ligger død der nede.

ANNEN KONE

Det er moren som har drept henne. Hun har fire barn, men to av dem hev hun ut på gaten.

FØRSTE KONE

For et udyr.

Nå kommer hun vel snart sjel, skjønt Gud veit.

ANNEN KONE

Ja, hun nektet henne mat. Lite hadde de, men hun vesle der fikk ingenting.

Foran kaféen:

RENÉ

ser over mot barna:

Her er det alvor. For de rike er nøden bare et nytt raffinement. Det er blitt så morsomt på restaurantene efterat rovdyrene fra Zoologisk Have blev slaktet og kom på menyen.

Jeg stod utenfor en kafé igår, og da hørte jeg en officer si til Sylvie Gérard, mens han hjalp henne ut av vognen: Idag skal De få en rett som De burde spise til daglig: tigerhjerte, sa han. Å, en dag skal vi riste hjertet hans.

RIGAULT

Men Sylvie Gérards hjerte — hvad skal vi gjøre med det?

RENÉ

Hun er kunstner, Rigault! Hun er enestående. Hver kveld når hun danser på Operaen, sitter jeg der. Jeg kan gå uten mat, men se henne må jeg. Jeg kan fryse, men jeg må ha skjønnhet.

Forleden var jeg aldeles blank, jeg tagg og truet kontrollørene om å få komme inn. Nei. De hev mig nedover trappene. Da visste jeg hvad det var å være utenfor; i den tomme gaten var jeg plutselig sammen med alle de millionene som aldri får brød, godhet, skjønnhet, og det var som et skrik i mig: hat, stjel, myrd, men kom innenfor.

RIGAULT

Hat er en egenskap jeg ikke stoler på. Jeg vil aldri hate.

RENÉ

Hvad vil du?

RIGAULT

Jeg vil drepe.

Det vil bli bruk for mig. En omveltning krever at en del mennesker utryddes, systematisk og hensiktsmessig. Den som forstod det best under den store revolusjon, var Marat. Han er min lærer. Muligens betyr det noe at jeg, som han, er medisiner. Jeg hemmes ikke av noen mystisk opfatning av menneskeliv. Hvor feig er ikke avskyen for Marat. Han torde erkjenne. Han erklærte: Gjør mig til diktator for å drepe, men med en kanonkule bundet om foten for at folket bestandig kan få tak i mig. Jeg skal fortsette hvor Marat slapp.

Felicités mor kommer nedover trappen, fulgt av Guy.

RENÉ

Det er moren.

RIGAULT

Det er utmerket. Dette kan vi benytte. Nu kan vi få op plakatene.

Under det følgende får de op plakatene på pantelånersjappens vegg, til venstre for døren, fullkommen skjult av massen som alle ser på moren.

FØRSTE KONE

Hun ligger der nede.

Ja, nå har De fått det som De vilde.

MOREN

Ja, nu har jeg fått det som jeg vilde.

KONEN

Det skulde være straff for en sånn mor som jager det uskyldige barnet sitt ut for å dø.

MOREN

Nei, jeg jaget henne ikke ut.

Kneler ned ved barnet:

Å du min egen. Nu skal du komme hjem med mig, og så skal vi snakke sammen.

KONEN

Men mat gav De henne ikke.

MOREN

Jeg hadde ikke. Jeg prøvde å holde liv i dem alle, men jeg hadde ikke mat. De fikk drikke av brystet mitt, men der var ikke melk. Jeg bad til Gud om å la dem få spise av kroppen min, la den bli som ditt legeme!

Så skjønte jeg at kanskje kunde to av dem leve, de to som var sterkest, hvis de fikk alt vi hadde av mat. Og jeg sa det til de to andre: dere kan ikke få mat, sa jeg, i Guds den almektiges navn forstå at det er for kjærlighetens skyld jeg gjør dette.

Marcelle døde fort, men for Felicité drog det lenge ut. Hver stund jeg har, sa jeg til henne, skal jeg legge mig hos dig, og du skal få være i armen min, for det er dig jeg elsker mest av alle.

Og hun forstod det, hun var så tålmodig, men igår var hun krøpet ned trappene, hun trodde kanskje at noen ute kunde gi henne mat. Jeg gikk og søkte efter henne, men jeg fant henne ikke.

Du skulde ikke ha ligget her, alene; du skulde ha vært hos mor, du min egen.

Hun vil løfte barnet op, men orker det ikke. Pierre tar barnet, og fulgt av moren og Gabrielle går han opover trappen. Nu viker menneskene til siden, og for første gang blir de røde plakatene synlig på muren. Rigault og René sitter forlengst tilbake ved bordet.

BRIGEAU

får øie på plakatene, skriker nesten i angst:

Se plakatene.

BESLAY

Hvad er det der står, Varlin.

VARLIN

leser:

«Borgere! Bøddelen Thiers vil besette arbeiderstrøkene og avvæbne vår siste beskyttelse, Nasjonalgarden. Husk hvad våre forfedre gjorde under den store revolusjon. De skapte Kommunen, et rødt Paris, som slo all reaksjon ned. Følg deres eksempel. Vær forsiktig, — men når øieblikket er inne, da slå til!»

Det begynner nu å mørkne.

MARTIN

er kommet ut fra pantelånersjappen:

Ja! Leve Kommunen!

MANGE I KØEN

Leve Kommunen.

POLITIKOMMISSÆREN

er kommet inn fra høire, går hen til plakaten. Det blir stille.

Det står et par ord her som jeg gjerne vil innprente dere: Vær forsiktige. Enhver meningsytring vil kunne få de mest alvorlige følger. De, herr Rigault, som har gjort politivesenet til Deres spesielle studium, vil kunne bevidne at politiet ikke kan sies å være fraværende her idag.

River plakaten ned.

RIGAULT

Herr politikommissær, der stod også noen andre ord på plakaten såvidt jeg kunde se: Når øieblikket er inne, stod der.

Maleren Gustave Courbet, tykk, hjertelig, vital, overveldende selvoptatt, iler opover trappen til venstre, fulgt av sin modell og elskerinne Suzanne.

COURBET

Hvad er det som går for sig her?

Ned med Thiers!

Leve Kommunen!

RIGAULT

Mester Courbet, jeg vil for Deres egen skyld be Dem være forsiktig. Politiet er her. Vi kan vente at regjeringen vil slå til.

COURBET

Jeg takker Dem. Men når jeg har en overbevisning, hvisker jeg ikke. Jeg brøler! De nevnte regjeringen. Behøver jeg å minne Dem om hvad jeg svarte Napoleon den tredjes regjering dengang den uttrykte sitt mishag med min kunst. Hils myndighetene, sa jeg, og si at jeg er en regjering selv. Ned med autoriteten!

RENÉ OG FLERE

Bravo!

EN POLITIMANN

til politikommissæren:

Skal jeg ta ham?

POLITIKOMMISSÆREN

Vi får holde oss mest mulig passive til hjelpen kommer. Dessuten: han er kunstner.

Verten har nu tendt gassblusset inne i kaféen. Lyset faller utover bordene, sterkest på Courbet.

Louis og Marie er kommet ut fra sjappen.

LOUIS

Det var galt dette.

MARIE

Det måtte være så.

Louis setter sig som lamslått, i midttrappen. Marie går ut til venstre.

COURBET

som nu sitter sammen med Suzanne ved et bord, roper ut:

Man har forfulgt mig, forhånet og fortiet mig, og vet De hvorfor? Fordi jeg helt enkelt maler, hvad jeg ser. Ingen andre gjør det, fordi det er farlig. Det er nemlig det! Å se, ikke å lukke sine øine til, det er i vår tid å anklage, å true!

Jeg har malt de fattige steinpukkerne hjemme i Ornans, bøid over sitt usselt betalte arbeid, så det blev et rop om rettferdighet. Jeg har malt de lidderlige og fordrukne prestene som utsuer folket; og borgerskapets slaskete, dovne kvinnfolk, svulne av fett og luksus. Øl!

Pierre og Gabrielle kommer nu ned trappen, og setter sig igjen hos barna.

COURBET

Men jeg har også malt sundheten og lykken; for sånn er verden at det å se er også å tro. Ja takk for mine øine og takk for det jeg fikk se!

Faste gode jenter med bryster og lår og bein akkurat sånn de skal være, jeg har malt gleden ved det, sånn at hyklerne vrei sig av forskrekkelse, for det var ikke synd og skam, det var bare så inn i helvete godt.

Og skog og elver og fjell har jeg slengt inn i denne byen her, det veldige åndedraget av jorden — som knuser deres usle lille verden av griskhet og børs og penger.

Og nå kommer jeg fra havet, å det skal disse borgerkjeltringene ikke slippe ustraffet fra! Havet — det er i slekt med mig; det er aldri lite. Skal jeg si dere hvad havet er? Det er faen skjære mig revolusjon.

VARLIN

Vi er stolte, mester Courbet, over at en stor kunstner som De, står på folkets side.

COURBET

Ja, det gjør jeg. Gjennem tykt og tynt! For mig er kunstneren og mennesket ett; slik må det være for en mann som kaller sig realist.

Jeg vil at mine øine skal befri menneskene, men er ikke det nok, så velan! Så har dere resten av mannen også! Mine meninger fører om det trengs like på barrikaden.

FLERE

Leve Courbet!

I trappen til høire:

PIERRE

roper:

Du er faen for tjukk til å stå på barrikaden.

I hovedtrappen:

LAURA

Fikk jeg dig i fem minutter, skulde du bli så tynn som en fjøl.

COURBET

smertelig:

Kanskje min bredde har vært til gagn, når det gjaldt å bære forfølgelse og ensomhet. Kanskje det har vært byrder — ikke alene for mig selv, men for hele århundredet som jeg har hjulpet med å bære.

Dempet:

Suzanne, er jeg blitt tykkere?

SUZANNE

Nei, ved Gud!

COURBET

fremdeles rugende, til Suzanne:

Det var ikke ordene. Det var klangen i stemmen hans som smertet mig. Skal heller ikke folket forstå mig?

SUZANNE

Gustave, én ting skal du love mig. At du ikke blir tynnere. Da er det likesom du stjeler av alt det deilige som er mitt.

COURBET

henrevet:

Å min Suzanne, jeg tviler ikke på mig selv. Men kanskje vil jeg nå seierrik frem med mitt budskap, slik som soldaten fra Marathon: død.

SUZANNE

Tal ikke sånn! Du vet alle elsker dig

COURBET

bruser igjen med fjærene:

Tross alt, tross alt! Jeg skal ikke skuffe deres kjærlighet.

Hvor smukk du er ikveld, Suzanne. Snu dig litt. Slik. Det slo mig første gang jeg så dig: der er noe ved profilen som minner om mig. Min egen!

Slår i bordet, i et brøl, halvt til Rigault:

Ingenting kan stanse den mann som kjemper mot urettferdighet.

En lyktetender tender nu gassblusset over trappen til høire.

I trappen:

PIERRE

skriker til Courbet:

Hold op, for faen. Hold op!

Foran kaféen:

RIGAULT

til Courbet:

Javel. Det er glimrende det. Men her er noe igjære som jeg ikke liker . . . .

I trappen:

PIERRE

Urettferdighet — de bruker det som det var et sånt fint fett ord. Men urettferdighet er sult og lus og fyll, det.

GABRIELLE

Derfor må vi kjempe mot den.

PIERRE

Vi som er fattige lever som griser. Og de som får penger lever også som griser. Alt blir det samme.

GABRIELLE

Tror De ikke der fins fremskritt i verden?

PIERRE

Joda.

Se bare på de to der borte.

Peker bortover mot Courbet og Rigault:

De sitter på kaféen der hver dag og snakker om urettferdighet. Fikk de makten, vilde de sitte på en finere kafé. Visst faen tror jeg på fremskritt.

GABRIELLE

Jeg vilde gjerne De engang skulde treffe sammen med min bror. Han er læge. Han kunde fortelle Dem om hvad for eksempel videnskapen utretter i disse årene. Det er storartet.

Men han er ikke her nu.

PIERRE

Å er han henne da?

GABRIELLE

Han var med i krigen, og nu er han fange i Tyskland.

PIERRE

med en hånlatter:

Ja, da får vi vente lenge, før han kan fortelle oss noe.

Marie kommer inn fra venstre. Louis reiser sig fra midttrappen og haster stakkåndet imot henne.

LOUIS

Gi mig pengene igjen!

Jeg vil gå inn og løse inn høvlen. Det er som armene er høgd av mig, Marie.

Og jeg får arbei imorgen. Aldeles sikkert.

MARIE

Jeg har ikke pengene. Jeg har kjøpt brød til gutten.

LOUIS

Vi leverer brødet tilbake.

MARIE

Nei.

Foran kafeen:

BESLAY

sier til Courbet:

Nei, jeg ser ikke sånn på krigen, mester Courbet. Jeg sier som vår store Victor Hugo: «Tyskerne vant seieren, franskmennene æren.»

COURBET

vender sig til Suzanne, dempet:

Den store Victor Hugo! Den store . . . . Skal man da aldri slutte med å forfølge mig?

På midtscenen:

LOUIS

Nå dør vi. Når dette er spist op, dør vi alle sammen. Har du penger igjen?

MARIE

Fire francs.

LOUIS

Få dem.

MARIE

Nei.

LOUIS

Jo, for helvete.

Nå dør vi. Nå vil jeg drikke.

MARIE

tvinger ansiktet hans mot sitt:

Se på mig.

Det er du og jeg. Ikke sant, Louis.

Det bitre og hatefulle viker i mannens ansikt.

MARIE

Nå går vi hjem til gutten.

De går ned trappen til venstre.

Under dette har Laura tendt den røde lampen over bordelldøren og gått inn igjen.

I midttrappen:

Lucien og Pauline kommer nedover og blir stående i det røde lykteskjæret.

LUCIEN

Du, så god du er, Pauline.

PAULINE

inn til ham:

Du, jeg er glad i dig. Jeg vil være hos dig. Jeg vil ikke dit inn.

La bare mor komme i fengsel, fordi hun har fått penger på forskudd. Det gir jeg blanke faen i. Jeg er glad i dig, jeg.

Nå kommer våren, og det blir varmt i været, og vi kan ligge ute. Og så stæler vi sammen. Du det skal bli moro å stæle sammen!

BRIGEAU

springer op og innhenter dem da de skal ned trappen til høire:

Er det folkeskikk å la folk vente time efter time! Men pen er du, pen og mager og ung.

Plutselig mistenksom, griper henne om handleddet:

Hvor har du vært?

PAULINE

På kirkegården vel.

BRIGEAU

Har du snytt mig?

Å de svinene, de har snytt mig.

PAULINE

Tror dere jeg gikk og sparte op for dere kanskje?

Stolt:

Å nei, da kjenner dere ikke guttene i gaten!

BRIGEAU

Jaså du. Men jeg skal sørge for at mor din skal få ligge resten av livet der hvor hun hører hjemme: i rennestenen. Jeg skal få henne sparket ut av værelset sitt, og det fort også. Politi!

EN POLITIMANN

Vi har annet å tenke på.

POLITIKOMMISSÆREN

med en plakat i hånden er sprunget op på midttrappen, med en soldat på hver side. Han taler med en ny stemme, brutal og hensynsløs:

De var nylig så foretagsomme å slå op en plakat. Jeg har også en plakat, denne gang fra regjeringen, som det er mig en særlig glede å gjøre dem bekjent med.

Leser:

Landsmenn!

For å sikre fullkommen orden har regjeringen idag latt militæret besette visse urolige strøk av Paris og avvæbne befolkningen. Lov og orden skal trygges. Eiendomsretten vil bli verget, uten skånsel.

Paris 18. mars 71.                                               Thiers.

BRIGEAU

Leve Thiers!

RIGAULT

springer op:

Nei! Nu er øieblikket kommet!

BESLAY

Soldatene!

Op begge trapper kommer soldater med bajonetter på geværene.

POLITIKOMMISSÆREN

Arrester disse mennene!

Soldatene går frem og stiller sig ved siden av fangene efter hvert som politikommissæren utpeker dem.

OBERST ROSSEL

Meget vel.

RIGAULT

De har vunnet første trekk.

BESLAY

Dette er en oprørende vilkårlighet!

POLITIKOMMISSÆREN

peker på Courbet:

Ja. Ham også.

COURBET

«Ham også»! Er det en måte å arrestere Gustave Courbet på?

Plutselig med brennende indignasjon:

Forbannede bødler som vil tvinge en fri sjel! Men det skal aldri lykkes dere. Aldri!

POLITIKOMMISSÆREN

går ned til Varlin:

Og denne karen her. Nå tenker jeg vi skal få knekken på de revolusjonære meningene Deres.

VARLIN

Når der er rettferdighet og frihet på jorden, skal jeg ikke lenger være revolusjonær.

POLITIKOMMISSÆREN

Hold den skitne kjeften Deres.

BESLAY

Hvor kommer dette til å ende, Varlin. Hvad betyr dette.

VARLIN

Det betyr at fremskrittet er satt tilbake noen år. Det vil ta litt lenger tid.

POLITIKOMMISSÆREN

Før dem bort!

MARTIN

Nå vil de knekke oss.

MENNESKEMASSEN

Vi er forrådt!

Vi er fortapt!

DELESCLUZE

seksti år, hvithåret, gusten av tropefeber, står plutselig oppe i midttrappen:

Ennu ikke!

MASSEN

Delescluze!

DELESCLUZE

taler med sin hese, besettende, lidenskapelige stemme:

Thiers har vært for seierssikker. Han sier at han har situasjonen i sin hånd. Men situasjonen er dere, er oss.

Langsomt:

Der er en ting som er tusen ganger verre enn nederlaget, og det er uvirksomheten.

POLITIKOMMISSÆREN

Grip ham!

DELESCLUZE

river frem en revolver:

Et øieblikk!

Jeg snakker ikke godt for mig, lungene mine er dårlige, jeg er nettop sloppet ut fra et av herr Thiers' fengsler. Men la denne fengsels-stemmen minne dere om noe: slik vil friheten bli kvalt, hvis dere blir slått ned nu.

I et skrik:

Til våben!

MENNESKEMASSEN

Til våben!

VARLIN

Soldater, vil dere skyte på oss?

MANGE AV SOLDATENE

Nei!

Varlin omfavner soldatene som vokter ham; arbeidere og soldater fraterniserer med hverandre.

Lucien, Pierre, Maurice og flere går løs på politiet.

Musikken setter inn. En stormbølge av mennesker velter op trappene.

BESLAY

Er ikke dette ubesindig.

VARLIN

Det måtte gå slik.

GABRIELLE

Det er rett!

ROSSEL

Ja! Jeg er med dere! For folket — mot forræderne.

RIGAULT

Leve Kommunen!

COURBET

For Kommunen — til døden!

SCHULZE

Es lebe die Kommune!

MASSEN

Leve Kommunen!

Bevæbnede arbeidere stormer ut av husene.

LOUIS

styrter op trappen til høire:

Til våben! Jeg vil ha høvlen min igjen.

II

I Thiers' bibliotek. Sterk aftensol. Rummet er fylt av kopier og avstøpninger av kjente renessanseverker. En stor globus. På bordet en mengde karter.

Thiers samtaler med en av sine ministre. Thiers er spenstig, rødmusset med hvitt, stritt, opstående hår. Han har en utrolig vitalitet for sine 72 år. Hans selvfølelse er uten mål og måte. Ministeren lytter til ham i ydmyk beundring.

THIERS

Ingenting blir gjort, hvis jeg ikke gjør det selv.

Jeg har jaget gjennem Europa fra London til Sankt Petersburg, for å skaffe Frankrike en ærefull fred. Jeg har sittet ved forhandlingsbordet i Versailles og drevet herr von Bismarck tilbake fra hans umenneskelige krav; jeg har gjort nasjonalforsamlingen i Bordeaux til et redskap for min vilje. Idag fant jeg Paris på randen av oprør; hvem måtte slå til?

Jeg forsikrer Dem: Paris' militærguvernør har ikke mer forstand på sitt håndverk enn jeg har på —

Famler efter ord, bryter av med en håndbevegelse.

MINISTEREN

Hvis De ikke selv hadde avbrutt Dem, måtte jeg ha gjort det. Det vil være vanskelig å finne et område hvor De ikke er hjemme.

THIERS

Det tør være en kjerne av sannhet i dét De der sa, min kjære kollega.

Jeg gjentar: dette opgjøret mellem oss og de besiddelsesløse har jeg lenge forutsett.

På en av mine reiser så jeg i Holland at insekter eter huller i dikene. Det er dét som skjer i Frankrike idag. Insekter borer sig inn i samfundets fundamenter; forgiftede tanker eter sig inn i de mest anerkjente sannheter. Hvis ikke vaktmannen våker, kan hele havet velte inn.

Hvem våger å dra i tvil et geometrisk aksiom, at en rett linje er den korteste vei mellem to punkter? Men en likeså ophøiet grunnsetning: at mennesket har rett til å eie, blir skamløst bestridt.

Men disse mennesker har funnet sin læremester. Om nødvendig skal jeg idag bevise for dem, at en geværkule kan være den korteste vei mellem to punkter: fra rettferdighetens hånd til lovløshetens hjerte.

Smekker sitt ur op:

Innen tyve minutter venter jeg en kurér med endelig melding om seieren.

MINISTEREN

Igår angst og bekymring. Idag redningen. Kan vi virkelig tro det?

THIERS

Jeg har selv lagt planen for troppenes fremstøt mot de urolige strøk.

Mine planer pleier ikke å slå feil.

MINISTEREN

Det er som et lykkelig løfte at den feltseng, hvor jeg vet De pleier å sove, engang har tilhørt den store Napoleon.

THIERS

Måtte våre generaler undertiden ha sovet i den!

Jeg tør si at jeg har studert strategi ikke uten grundighet. Muligens var det mitt egentlige kall. Men alt hvad jeg har og kan, kalles på i disse dager. Det er som Frankrikes grenseløse ulykke skal være en prøvesten på min ungdommelige kraft. Hvilken mann på tredve vil kunne ta på sine skuldre de byrder jeg bærer?

Nu farvel, min kjære kollega. Jeg venter Dem og de øvrige ministre her om to timer. Hvor de enn befinner sig i Paris, skal de kunne kjøre hit gjennem en by preget av fullkommen orden.

Ministeren går.

THIERS

studerer nynnende kartene på bordet:

Femten tusen mann mot Montmartre.

Ti tusen mot Montrouge.

Ti tusen mot Belleville.

Planen er sund.

Madame Elise Thiers kommer inn. Hun er meget yngre enn sin mann; vakker, bitter og utilfreds.

THIERS

Ung og charmant som alltid!

Her skal jeg vise dig troppenes bevegelse på kartet.

MADAME THIERS

Kan jeg få slippe?

Hun går mot vinduet, slår hendene for øinene, blendet av lyset.

THIERS

studerer kartene:

Er du urolig? Ganske unødvendig.

Jeg har situasjonen i min hånd.

MADAME THIERS

Kunde du tenke dig noe usannsynlig. At der fins noen uro — som du ikke har i din hånd?

Trekker et gardin for.

THIERS

Rue Cassagnac.

Rue Boilieu. —

Nå, jeg er spent?

MADAME THIERS

Det er ingenting. Det er våren.

Jeg har hodepine. Jeg liker ikke å bli forulempet av solskinn, knopper og blomster. Vinteren er bedre. Den passer min måte å leve på.

THIERS

som efterhånden taler sig varm, henrevet av sin egen konversasjon :

Det er en spirituell tanke du dér gir uttrykk for. Vinteren er også min årstid, den er ikke anmassende, men klar og stringent.

Det har ofte slått mig at vinteren stiller menneskenes fortjenester i det rettferdigste relieff. Kulde, sne og regn trekker op de skarpe grenselinjer som et levedyktig samfund må ha.

De underste lag drives da tilbake til takkammeret og kjelleren, de flittige og sparsomme får en andel i tilværelsens komfort, men de som har utmerket sig ved fødsel, formue og geni erobrer selve lyset. Skinnende saler, hundre kandelabrer, ild fra hvite kaminer! En fest om vinteren med farver og lys — hvad annet er det enn kjøpt sommer? Det er, min kjære Elise, den eneste anstendige sommer.

Derimot gir selve sommer-årstiden en falsk og skadelig målestokk for tilværelsen.

Forbitret:

Det er alltid med ubehag jeg ser folk myldre ut i gaten og sette sig til i solen, selv i de enkleste kvarterer. De eier solen! Det er et eneste stort gratisteri. Hvad blir følgen, dypest sett? Svekkelse av eiendomsrespekten. De får i blodet at de vil eie uten å betale for det.

Alle slette lidenskaper yngler overhodet frem i solskinnet; tøilesløshet og lidderlighet, man spotter familiens hellige institusjon. Alle angrep på det bestående kommer erfaringsmessig med våren.

Slår triumferende ned på kartet:

Place de Montmartre! I dette øieblikk har mine soldater besatt de mest forvorpne strøk.

MADAME THIERS

Det har ofte slått mig om ikke ditt hat til underklassen er din form for lidenskap.

THIERS

Jeg kommer selv fra folket. Jeg er født i kaos, under den store revolusjon, ovenikjøpet utenfor ekteskap. Jeg har kjempet mig op fra sumpen, jeg har befridd mig fra slektninger som vilde holde mig nede, jeg har overvunnet fattigdom og ensomhet. Jeg er nådd frem.

Jeg vet hvad kaotisk liv vil si, derfor elsker jeg orden. Jeg vet hvad forsagelse er, derfor har jeg rett til å eie. Jeg kjenner ydmykelsen, derfor har jeg villet ha makt.

Den vei jeg har gått har vært umenneskelig hård, den har krevet jernflid og jernvilje. Ikke én blandt millioner har kraft til å gå min vei; jeg vil ikke korte den av for andre. Avstanden mellem massen og mig, det er min storhet, det er mitt evige monument.

Jeg krever respekt for mitt livsverk. I toogsytti år har jeg bygget det op, sten for sten.

MADAME THIERS

Engang nevnte min mor at hun hadde opdradd mig utelukkende med henblikk på dig. Hun elsket dig som en sønn, minst; hun vilde sikre dig et godt parti. Mitt liv — har det vært annet enn en sten i bygningen din?

THIERS

Husk to ting: betroelser om dine private følelser har jeg aldri bedt om. Dernest: Jeg har gjort dig til den første dame i Frankrike.

MADAME THIERS

For det har jeg takket dig så varmt som man pleier i vår krets.

THIERS

Hvorledes, tør jeg spørre.

MADAME THIERS

Jeg har aldri gjort dig latterlig.

Hovtramp utenfor.

THIERS

skjærende:

Tilgi mig at jeg også må tenke på Frankrikes skjebne.

EN OFFICER

inn, fulgt av ministeren:

Herr president.

Melding fra general Vinoy. Stillingen foruroligende. Paris har reist sig. Soldatene nekter å skyte på massen.

THIERS

Mine planer er blitt slett utført. Hvorfor har ikke generalen latt trommene gå og mobilisert den pålitelige del av Nasjonalgarden. Det er femti tusen mann.

OFFICEREN

Nasjonalgarden blev mobilisert.

THIERS

Hvor mange meldte sig?

OFFICEREN

Seks hundre.

THIERS

Flere gode nyheter?

OFFICEREN

Generalene Lecomte og Thomas er tatt til fange. De vil formodentlig bli skutt.

MINISTEREN

Forferdelig.

OFFICEREN

Menneskemassen er som avsindig. Hesten blev skutt under kaptein le Fort. I samme øieblikk styrtet en flokk kvinner sig over det ulykkelige dyr og hugget det i sønder med sine kniver.

THIERS

ringer på klokken:

Elise! Gå inn og gjør dig reiseklar. Øieblikkelig.

MADAME THIERS

Betyr det at vi skal flykte fra Paris?

THIERS

Det heter ikke flykte når en general begir sig til et slag. Jeg venter dig her.

Tjeneren åpner døren for madame Thiers, som går ut.

THIERS

til tjeneren:

Vognen skal være for døren om fem minutter. Pakk ned bare de aller nødvendigste ting.

Til officeren:

De er ansvarlig for vår eskorte.

Roper efter tjeneren:

Glem ikke feltsengen!

Timen er kommet. Nu er det: de eller vi. Min plan er lagt. Mitt hovedkvarter blir i Versailles. Derfra skal mine arméer knuse disse niddinger. Jeg har Frankrike bak mig. Alle fedrelandssinnede krefter vil flokke sig omkring mig, i en nasjonal enhet om fedrelandet.

OFFICEREN

De glemmer at soldatene ikke er til å stole på, herr president.

THIERS

Jeg glemmer ingenting!

Jeg ser utveien, hvor De bare ser forvirring og håpløshet.

MINISTEREN

Hvilken utvei sikter De til?

THIERS

Herr von Bismarck. Tyskerne vil hjelpe oss.

Jeg vil forlange hundre tusen franske soldater fra de tyske fangeleirer, og jeg vil få dem. I dette øieblikk er gamle stridigheter glemt, for her trues verdier som går utover landegrensene: eiendommen og loven.

Madame Thiers og tjeneren inn.

THIERS

Slå skoddene for. Steng huset efter oss. Er vognen for døren?

Tjeneren hjelper ham med frakken, lukker derefter skoddene.

MADAME THIERS

dempet:

Dette minner om julidagene i 48. Jeg husker du kom hjem en aften fra en folkemengde som hadde antastet dig. Da gråt du av frykt.

THIERS

Ikke for mig selv, men for Frankrike!

Skjærende:

Hvad er det du våger å si til mig?

Ja. Det må være våren du ikke tåler. Det er våren som har gjort dem der ute vanvittige.

Tjeneren slår nu den siste skodden for. Det blir fullkommen mørkt på scenen.

THIERS

Avsted.

Jeg skal gjøre våren blodig for dem.

ANNEN AKT

En skjermbrettaktig dekorasjon, delt i tre rum, i forkant av scenen. Her foregår viktige avsnitt av kommunens tilværelse; men den mest avgjørende foregår i rummet bak, hvor aktens siste scene (VIII) blir utspilt.

I

Første rum (til venstre).

Et hjørne av et værelse på rådhuset. Det er mørkt. Klokken slår 12. Varlin kommer inn og tender et gassbluss. Beslay ligger fullt påklædd på en feltseng. Varlin setter sig til bordet og begynner å arbeide. Begge har kommunens røde bånd over brystet.

BESLAY

Borger Varlin, prøv å få Dem litt søvn. Om knapt en time begynner et møte i Kommunen som sikkert blir både langt og anstrengende —

VARLIN

Jeg kan ikke sove. Jeg har ikke tid.

BESLAY

Er De mer enn tredve år, Varlin? Men hvit i håret er De blitt.

De knekker sammen på denne måten.

VARLIN

smilende:

Pass Dem selv, borger Beslay. De har ikke vært av klærne i fjorten dager.

BESLAY

Ja, konen min sa det nettop, hun også, da hun var her med maten. Seksogsytti år, sa hun, og så bære sig sånn, du som skulde være død og alting —

VARLIN

Er det ikke godt at vi ikke ligger i graven, Beslay.

Vet De den dypeste følelsen jeg har i disse dagene? Takknemlighet — mot hver dag, hver time, hvert minutt. Vi har fått en mulighet. Bruk den! Bruk den!

Blader i papirene:

Det begynner å se litt rimeligere ut, ikke sant? Det hjalp godt da folk fikk sakene sine ut av pantelåner-sjappene og slapp angsten for gjelden sin, — og bedre skal det bli nå når vi gir de stengte fabrikkene over til arbeiderne.

Vi skulde bare hatt mere hjelp. Vi er så få! Jeg var oppe i arbeidsdepartementet idag for å få noen viktige oplysninger; der var ikke én igjen av de gamle funksjonærene, alle var rømt til Versailles. Da tenkte jeg: disse menneskene som ikke vil hjelpe oss — hjelpe oss nu! er ikke våre motstandere, de er forbrytere.

BESLAY

Men noen bra folk er det nå blandt dem også!

Guvernøren i Frankrikes bank som jeg har å gjøre med dagstøtt er et prektig menneske. Samvittighetsfull og bestandig elskverdig, enda det ikke akkurat er småsummer jeg krever av ham!

Men igår skremte han mig, selv om det helst var for spøk. Kan jeg nå gi Dem disse pengene, sa han, hvem garanterer mig at ikke hvert eneste medlem av Kommunen ligger skutt innen fjorten dager?

VARLIN

Den angsten kan han spare sig. Revolusjonen er ferdig, arbeidet er begynt. Versailles-troppene har ikke angrepet ennå; for hver time som går blir det mere innlysende umulig at de vil gjøre det.

BESLAY

Tror De det så helt sikkert, borger Varlin?

VARLIN

Soldatene vil ikke gå mot oss, fordi vi viser vår vilje til rettferdighet. Jord for bonden, verktøi for arbeideren, arbeid for alle — hvem vil gi sitt liv mot det?

BESLAY

Jeg tror som De, borger Varlin, at arbeidet vårt skal være vårt vern. De andre skal få aktelse for oss.

Derfor blev jeg glad da forslaget mitt blev vedtatt om at Kommunens medlemmer ikke skal ha mer enn femten francs om dagen, akkurat det som en flink arbeider kan tjene. Og det er nå ministerier vi bestyrer, de fleste av oss.

Så kan de kalle oss røvere og banditter, så meget de vil. Folk vil forstå at det er ikke vi som plyndrer dem! Og det slår en pel gjennem den stygge løgnen som menneskene så lenge er blitt forgiftet med: at det er griskhet som er drivfjæren til alt godt arbeide. Å nei, historien forteller noe annet, og jeg har nå lest litt jeg også. Alt fremskritt er skapt i uselviskhet. Og for en glede, for et håp, det ligger i dette: at arbeidsfolk kan klare å styre sig selv. Vi må klare det, Varlin.

Nei, nå er det ikke tid til å ligge her.

Kommer sig ut på gulvet.

VARLIN

Mens jeg husker det.

I regnskapene idag fant jeg noe som De må ha oversett.

BESLAY

Nå?

VARLIN

De har under dette arbeidspresset kommet til å godkjenne et altfor lavt anbud på uniformsplagg for Kommunens soldater.

BESLAY

Jeg husker det meget godt. Jeg anså det for riktig å vise den strengeste økonomi.

VARLIN

De glemmer at syerskene som før fikk seks francs for et plagg, nu bare får fire. De kunde såvidt leve av seks francs. For fire er det umulig.

BESLAY

Borger Varlin. I denne tid må vi alle gjøre ofre. Budgettet vårt må være preget av sindighet og måtehold. Vi trygger stillingen ved det.

VARLIN

Folket i Paris har reist sig mot utbytterne og fordrevet dem. Vi kan ikke gi dem en lønn som ikke engang de fordrevne våget å by.

BESLAY

Hensikten min var den beste.

VARLIN

Det vet jeg! Jeg kjenner intet mer rettskaffent menneske enn Dem.

Ser op fra papirene:

Imorgen håper jeg vi kan sette tre av de nedlagte fabrikker i gang. Er De ikke glad?

BESLAY

Jo.

VARLIN

reiser sig:

Det betyr syv hundre mann i arbeide, syv hundre hjem får menneskeverdig liv, syv hundre hjem som ved dét forsvarer freden!

Ved vinduet:

For en vidunderlig natt. Ikke et skudd. Ikke en av våre er lemlestet. Ingen kvinne gråter. Det er fred.

Å om jeg kunde få alle mennesker til å skjønne hvad fred er. Det er ikke noe dere eier, det er noe dere må erobre. Barnet som vagger over gulvet i sine første skritt, trærne som grønnes ute i gaten, hustruen din som puster i mørket ved siden av dig, alt må du bestandig tilkjempe dig. Det er alltid truet; hver dag må du gjøre det ukrenkelig ved strid for mere menneskeverd. Har du hatt en død dag, da har du forrådt alt det du elsker. Da er du krigen. Freden, Beslay, må være det mest hvileløse i verden.

BESLAY

ivrig:

Det er en ting jeg gjerne vil slå et slag for, borger Varlin. Det er bakersvennene. Tenk Dem, de har aldri kveldene fri når andre skal nyte godt av utviklende samvær.

Kanontorden.

BESLAY

Hvad var det?

Det er umulig.

Så skulde det skje allikevel.

Borgerkrigen er begynt.

DELESCLUZE

inn:

Avgjørelsen er kommet. Versailles-troppene går til angrep.

Nu er det for oss alle bare å tenke på en eneste ting: å slåss.

VARLIN

grunnende til Beslay:

Om bakersvennene begynner klokken fem om morgenen, skulde ikke det klare sig, borger Beslay.

DELESCLUZE

Vi har ikke tid til dette nu.

VARLIN

Vi har det.

DELESCLUZE

Når hæren stormer byen, hvad så?

VARLIN

Åttende mars forbrødret vi oss med soldatene.

DELESCLUZE

Men dennegang er det nye soldater fra de tyske fangeleirene. De er blitt fødd vel, og har lært å lystre og hate under Thiers' personlige opsikt.

VARLIN

I ytterste nød får vi si til soldatene: Gå inn i våre hjem! Her er våre verksteder! Vi har gjort alt så godt som vi kunde. Kan dere hate oss?

Delescluze, er det ikke mulig, for en gangs skyld, å seire, ikke ved å drepe eller dø, men ved å skape rettferdighet. Utelukkende skape! Det er dér seiren ligger, den vanskeligste.

DELESCLUZE

Vår kamp blir blodigere.

VARLIN

Da taper vi.

Vi som vil fremskritt, kan aldri seire med våben. Det er vår tragedie, og det er vårt lysende, fortvilende håp.

Vi vil gå splittet til krigen, mellem menneskeverd og mord. Vi får ikke gjort vårt fredelige arbeide godt nok og vi blir dilettanter til å drepe.

La oss aldri glemme: de som vil krigen av hele sitt vesen, de seirer! Jo! Fra barnsben av sikter de hele sin tilværelse — som et bøsseløp — inn på mordet: de gir sin ungdoms beste år for å bli spesialister i tilintetgjørelse.

Hvem kan stå dem imot? Å Delescluze, de vil komme til å seire stort — over en livløs verden, rundt sig og inne i sig.

DELESCLUZE

Hvad er det for en forferdelig verden De har sett inn i?

VARLIN

Forferdelig?

Så stort tror jeg om mennesket, at eier det håpløsheten, eier det også håpet.

Vi må bare ha det klart at verden står overfor valget: skal vårt våben være vold eller menneskeverd?

Den som velger begge deler, taper.

DELESCLUZE

i et utbrudd:

Taper?

Nei. Ikke det ordet. Jeg har hatt ett mêtier i firti år. Å være overvunnet. Et nederlag til hverken kan eller vil jeg overleve!

Rolig:

Fortsett De Deres arbeide, Varlin.

Men De utsetter Dem for én fare. Når Versailletroppene trenger inn i byen og dreper nedfor Deres kjempende kamerater, kan det hende at De blir skånet.

VARLIN

ser ham inn i øinene:

Den faren får jeg altså undgå. Kanskje jeg ikke er så redd for å dø.

DELESCLUZE

glad:

Det visste jeg om Dem!

VARLIN

Å, men barbari er det!

Motet til å dø — det er noe så annenklasses. Det eneste av verd er å få noe gjort.

DELESCLUZE

omfavner ham:

Men vi skal seire! Vi skal seire for livets og fremtidens skyld, og for Deres skyld, De gale menneske!

Han haster ut.

VARLIN

vender sig ivrig til Beslay:

Jeg synes planen Deres er fortrinlig, borger Beslay! Skal vi si at arbeidet begynner klokken fem, så får vi ferskt brød en time senere. Det klarer sig! Deigen kan de sette, før de går hjem om middagen. Så har de kvelden fri til å drøfte tidens spørsmål.

BESLAY

Jeg vil fremsette forslag om det så snart råd er.

VARLIN

Ennu i natt!

Jeg skal støtte Dem så sterkt jeg kan. For en befrielse det vil bli for dem!

Setter sig ved bordet:

Skjønner De, Beslay, at noen i verden, ja i hele verden, har tid til å sove,

smiler:

eller har tid til å dø?

Kanontordenen blir sterkere. Mørke.

II

Trappen til høire.

Sårede og slagne kommunarder kommer opover. De vender hjem fra det første sammenstøtet med Versailles-troppene utenfor Paris.

En klynge menn og kvinner, deriblandt Lucien, Pauline og Louis står og venter dem øverst på trappen.

Første kone (fra åpnings-scenen) ser dødsredd og forskende på hver som kommer.

FØRSTE KONE

stanser Martin:

Hvor er mannen min! Dere var jo sammen. Hvor er han?

MARTIN

med bandasje om hodet:

Han blev der ute.

Konen står et øieblikk i ordløs fortvilelse, vender sig og går.

LUCIEN

til Martin:

Måtte dere flykte?

MARTIN

Ingen kunde gå frem mot den ilden.

Det var ikke kanonene som var det verste, det var mitraljøsene.

Vi forsøkte igjen og igjen, men vi blev meiet ned, sopt tilbake.

LUCIEN

Det går vel an å springe frem og ta mitraljøsene fra dem.

MARTIN

Du vet ikke hvad du snakker om.

LOUIS

Å jo, noen av oss kommer vel frem til mitraljøsen, og da skal de selv få kjenne smaken av den. Skal vi prøve, karer?

MENNESKEMENGDEN

Ja! Mot Versailles!

Bevæbnede menn og kvinner marsjerer syngende nedover trappene.

PAULINE

er blandt dem som fører an i sangen:

Han elsker friheten,

som jeg elsker ham —

heller i ære dø

enn leve i skam!

Fremover alle

selv om vi må falle,

for han elsker friheten

som jeg elsker ham!

III

Annet rum (i midten).

Lyset går op. Det er en fortaus-restaurant like ved Vendôme-plassen. Skyggen av Vendôme-søilen med Napoleonskikkelsen faller på veggen. Studenter drar utenfor forbi under ropet: Leve Courbet!

Courbet og Beslay sitter ved et bord.

COURBET

reiser sig og står i all sin velde, med sitt røde skjerf, i solen:

Takk, mine venner!

Setter sig igjen:

For en lykke det er å leve nu, Beslay. Vet De, der har faktisk vært perioder av mitt liv hvor jeg var omgitt av slik uforstand at jeg sa til mig selv: Gustave, studér ikke mer, utvikl dig ikke mer, eller du blir for ensom!

Nå skal jeg få vei i vellingen. Som medlem av Kommunen, som president for kunstnerne! Vekk med jury og myndighet og autoritet. La unge mennesker få finne sig selv, Gud velsigne dem, ut i solen med dem! Autoritet! Jeg skal si Dem noe jeg, Beslay. Det er når en mann ikke er god lenger for en kvinne at han legger sig til autoritet. Hvorfor faen skal vi la oss styre av impotente?

Livet er jo bevegelse og vekst, menneske! Bruk naturen til læremester, den vet alltid det riktige. Joda, en bisk vinterdag kan kanskje forsøke sig med autoritet, men så kommer våren med grønt løv og brune bekker og gale jenter og gir den et godt spark bak i autoriteten. Øl!

Nå skal vi rive ned litt av den styggedommen som er full av autoritet og hindrer menneskene i å tenke. Vekk med krigsmonumentene. Vekk med Vendôme-søilen, for den er den verste.

BESLAY

Jeg vil gi Dem min fulle tilslutning, borger Courbet.

COURBET

Kan De tenke Dem en sånn avskyelig idé. Få støpt en søile av tolv hundre kanoner, tatt fra andre folk, med relieffer av mord og lidelse som skrur sig til tops, og øverst sin egen støtte. Skru hele dritten av, sier jeg, og gi Napoleon ris på bronserompen sin, når han ligger nede på bakken. Herregud, Beslay, menneskene er jo gode, de vil elske og arbeide og puste i ren luft, hvorfor skal de læres op til å myrde hverandre? Og det er det som Napoleon står der oppe og gjør med sin forbannede autoritet.

De vet vel hvad nevøen, Louis Bonaparte, sa før han blev valgt til keiser og han kunde få begynt på krigene sine? «Han der oppe,» sa han, «er min beste velger.» Og sånn vil det være bestandig, han vil stå og velge krig og ære og svineri, hvis vi ikke stagger ham. Jeg vilde hatt ham ned for lenge siden, jeg. De leste vel mitt brev under beleiringen til den tyske armé?

BESLAY

Ja, det kan De tro jeg gjorde!

COURBET

Kom med kanonene Deres, skrev jeg, så smelter vi dem sammen med våre, og så lager vi en ny søile på Vendôme-plassen, en søile for Tyskland og Frankrike, for folkene, for freden. Kan De tenke Dem noe enklere og riktigere? Men denne Bismarck var uforskammet nok til ikke å svare. Han er nøiaktig av samme slaget som den banditten der oppe.

Men ellers er tyskerne aldeles glimrende mennesker, Beslay, fremskrittsmennesker, de setter min kunst meget høit, der henger billeder av mig i Berlin, München og Düsseldorf. Gudbevare Dem vel, jeg gjorde fantastisk lykke da jeg var i Tyskland, på alle måter, fullkommen fantastisk. En dag kommer en ung baronesse op på atelieret mitt, blek, stakkåndet, men meget sky. «Jeg måtte se Dem!» utbrøt hun, «jeg kunde ikke vente lenger. De ser ut som en assyrisk fyrste.»

Det var om henne jeg sa min berømte replikk: «Jeg skal ha henne om jeg så skal bruke spett.» Hvorfor skal vi være uvenner med tyskerne?

BESLAY

Nei, det er fred vi vil! Når vi river søilen, borger Courbet, blir det et slag mot militarismen, som vil høres over hele verden. Det er sannheten om Versailles-generalene vi forteller når søilen faller. For dét vi vil, er bare godvilje og rettferdighet.

COURBET

Og så smelter vi hele stasen om til kobbermynter, millioner, og for dem skal onger få kjøpe brød som er varmt og lukter godt. Ja, vi skal få utrettet store ting!

Drikker:

Det er bare én ting som er trist: jeg får ikke malt noe. Nu er det vår hjemme i Ornans. Jeg har et esel der oppe som drar malersakene mine på en liten kjerre. Jerome heter det, opkalt efter en professor ved kunstakademiet. Jeg skulde ha vært i skogen idag, rådyrene står på sprang inne i det grønne mørket.

Når jeg lengter efter dem her i Paris, pleier jeg å blåse på horn, da ser jeg dem aldeles tydelig meller trærne, vil De høre, Beslay? Idag tok jeg hornet med op i ministeriet, på kontoret mitt, jeg kunde ikke annet.

Blåser på horn:

Ser De ikke rådyrene for Dem?

BESLAY

Jo.

COURBET

Det er noe så patetisk ved rådyr, som jeg føler sterkere fra år til år. De er så spede.

Støtter hodet i hendene, sier med smertelig lengsel:

Så tynne.

For en fred der er i en sånn skog, Beslay. Jeg elsker den.

En granat slår ned, ikke langt borte.

Oberst Rossel og Delescluze inn.

DELESCLUZE

Borger Rossel kommer nettop tilbake fra fronten. Det er rystende ting han forteller. Borger Beslay, her må De hjelpe. De må bruke all Deres innflytelse som Kommunens president. Vi trenger alles støtte, Deres også, Courbet.

ROSSEL

Det går ikke lenger.

Jeg må få utvidet myndighet, hvis jeg skal redde Paris. Våre tropper eier ikke disiplin. Hvis soldatene ikke liker sine befalingsmenn, avsetter de dem, helt enkelt. Det er deres rettighet efter Kommunens bestemmelse; denne rettighet må tas fra dem.

Jeg må ha officerer som kan måle sig med fiendens. Og jeg har ingen. Ingen.

COURBET

Hvorfor er det slik at ingen officerer vil slåss for oss; for rettferdigheten?

ROSSEL

En hær er bygget på autoritet; og autoriteten tåler nødig å foruroliges av nye, uferdige tanker. Å tenke er å tvile. Det er ikke heldig — hverken for dem som skal kommandere eller dem som skal lystre.

Derfor har vi ingen hær, og ingen officerer.

COURBET

Autoritet — skal vi aldri bli ferdig med det ordet?

Men nå forstår jeg plutselig hvorfor mange mennesker har lyst til å bli officerer. Det er de talentløses store chance til å være gud. De golde kan snyte sig til en følelse av å herske; derfor hater de oss som vil at bare de som skaper, som øker — skal bli hørt.

Lykkelig er De, borger Rossel, fordi De står i spissen for menn som kan ha sine feil, men som dog er frie, tenkende mennesker.

ROSSEL

Jeg har en opgave, borger Courbet; å slå Versailles-troppene tilbake. Og den nekter dere mig å løse. Til helvete med frie, tenkende mennesker, bare de kan brukes til å slåss.

BESLAY

Dette er ubesindige ord, borger Rossel.

Rigault inn.

DELESCLUZE

Men vi må forstå ham!

ROSSEL

Jeg skal si dere sannheten like op i ansiktet: hvis ikke soldatene våre lystrer autoriteten, like blindt som Versailles-troppene, er Kommunen fortapt. Nu kan dere velge.

Går.

COURBET

Hvad mener han?

RIGAULT

En annen revolusjon frembragte engang sin Bonaparte. Det var det han mente.

COURBET

Det skal aldri skje!

BESLAY

Vil han forråde det vi kjemper for?

RIGAULT

Så lenge jeg er i live: Nei.

Mørke.

IV

Trappen til venstre.

Skumring. En nasjonalgardist står på vakt på vollen. Pierre sitter og røker.

NASJONALGARDISTEN

Feltropet!

OBERST ROSSEL

nedenfra:

Mitt liv for Kommunen!

NASJONALGARDISTEN

Passér!

Rossel kommer op trappen.

ROSSEL

Borger Lasalle, De var blandt dem som forlot Deres post i går aftes, uten tillatelse.

PIERRE

reiser sig trevent:

Ja.

ROSSEL

Hvor var De?

PIERRE

I byen.

ROSSEL

Jeg gir Dem idag en siste advarsel. De må begripe at vi kan ikke slåss uten disiplin.

PIERRE

Disiplin! Å, jaså. Så det er det vi skal slåss for. Det het ikke det her om dagen. Da het det: friheten.

ROSSEL

Menneske, vi holder på å tilkjempe oss friheten.

PIERRE

Jeg trodde vi hadde fått den, jeg. Å var det ellers dere gikk rundt og skrek hurra for? Alt er bare store ord og fett flesk. Dere vil jeg skal ligge her ute og slåss og kanskje krepere; men jeg skal ikke få eie friheten en eneste dag, prøve om jeg kan bruke den, se om den er noe tess.

Tilkjempe! Tilkjempe hvad? Jeg er ferdig her.

Vil gå.

ROSSEL

river revolveren op:

Stans.

PIERRE

Da fikk De nok skyte mange av oss. Det er ikke Versailles, dette her.

ROSSEL

stikker revolveren ned igjen:

Dere er gale. Men dere er i overmakt, og jeg skal ta konsekvensen av det.

PIERRE

Visst faen går jeg.

Jeg vil se litt på denne friheten først.

Jeg vil vite hvad jeg skal slås for.

Han går ned trappen.

V

Tredje rum (til høire).

Chambre separée i en restaurant på Champs Elysée. Rigault sitter og spiser. En katolsk prest står foran bordet. I bakgrunnen, i halvmørket, sitter to av Rigaults politiagenter, Brunel og Pellerin. Tjeneren åpner en ny flaske champagne og skjenker for Rigault.

RIGAULT

tørker sig med servietten og blader gjennem noen papirer:

Deres stilling?

PRESTEN

Guds tjener.

RIGAULT

Deres arbeidsgivers bopel?

PRESTEN

Overalt.

RIGAULT

Overalt?

Ja. Den merkelige løsgjengeren som De angivelig er ansatt hos, har virkelig store, gode hus overalt — i den ynkeligste landsby og det elendigste fattigkvarter.

Hos ham kan man bestandig gjøre regning på å finne rikdommer skjult — og i enkelte tilfeller også våben.

I fengsel med presten!

Pellerin fører presten ut på gangen, hvor vi skimter bevæbnede nasjonalgardister. Han kommer straks efter inn igjen.

RIGAULT

skreller en pære, sier til Brunel:

Det kommer klager over at du mishandler fangene. Beslay, Varlin og halve kommunen er fra sig av raseri. Ja takk! Jeg vet hvad du vil si: at du blev pisket selv da du var i straffekolonien. Men spørsmålet er: har jeg gitt dig ordre til det?

BRUNEL

Nei.

RIGAULT

truende:

Og allikevel!

Drikker:

Det er aldeles merkelig hvor sikkert instinkt du har. Litt mishandling nu, ryktene om det, var aldeles ikke av veien. Men nå er det stopp, og dette er alvor! Skjønner du.

BRUNEL

Ja.

RIGAULT

Disse idiotene som jeg sitter med i Kommunen, begriper ingenting av hvad det dreier sig om. De tror at jeg utelukkende skal straffe de forbrytelsene som borgerskapet gjør. Men det er de forbrytelsene som folk ennu bare tenker på, vi har å utrydde.

PELLERIN

Sanne ord.

RIGAULT

Var det sanne ord du sa?

Vinker ham hen til sig:

Du tror kanskje at dine små tricks hører hjemme i min plan? I formiddag under husundersøkelsen stjal du tre tusen francs. Hold kjeft. Jeg hadde mine angivere efter dig, ingen skal føle sig trygg.

Jeg har svoret å holde Paris fri for kriminelle forbrytelser.

Arrester ham!

PELLERIN

Men borger Rigault —

RIGAULT

Hvis du ikke er musestille, smeller det.

Brunel fører Pellerin til døren, hvor to nasjonalgardister tar imot ham.

RIGAULT

til Brunel:

Se å skaff mig et kvinnfolk. La henne vente på mig til jeg kommer. Men det skal ikke være noen av dem der ute i restauranten. Ikke noen som kjenner mig. Sørg for at hun er frisk. Den negerjenten du kom drassende med forleden, måtte jeg øieblikkelig sende på hospitalet for syfilis. Skjer det en gang til, skal jeg få dig skutt for attentat mot den offentlige sikkerhet.

EN UNG PIKE

preget av godt, borgerlig hjem, trenger sig inn i rummet:

Borger Rigault, jeg må få tale med Dem.

BRUNEL

med et flir:

Kanskje jeg ikke behøver —

RIGAULT

Jo!

Brunel går.

DEN UNGE PIKEN

Min far blev arrestert for en uke siden. Vi har ikke hørt noe fra ham. Mor gråter hele dagen. Nu kommer jeg til Dem.

RIGAULT

Forsvinn. Deres far er en stor skurk.

DEN UNGE PIKEN

Nei, det er han ikke! Og De kjenner ikke hans navn engang.

RIGAULT

Behøver ikke å vite det heller.

DEN UNGE PIKEN

De kan ikke la oss lide sånn.

RIGAULT

Jo, det er min minste kunst.

DEN UNGE PIKEN

De skal få alt jeg har.

RIGAULT

Er det Dem selv kanskje?

Gjettet jeg det ikke!

Synes De det er mye da?

DEN UNGE PIKEN

Ja.

RIGAULT

Jeg har ikke trang til å gå til sengs med en martyr.

DEN UNGE PIKEN

Jeg skal ikke være martyr.

RIGAULT

Få se på Dem. Jeg tror gjerne De snakker sant. Men synes De ikke det er litt for mye velgjerninger mot en enkelt familie om jeg både slipper løs en stor skurk og skaffer datteren hans en morsom natt.

Roper.

Kjør dette vesle lokket på porten.

Nasjonalgardistene fører henne ut. Tjeneren skjenker konjakk og gir fyr til Rigaults cigar.

RENÉ

inn.

RIGAULT

Sett dig. Jeg hører du er flyttet inn hos ditt gamle svermeri Sylvie Gerard. Sånn kan det gå for den fattige student, bare det blir revolusjon! Det er så vakkert at jeg kunde gråte!

Det mest opløftende i denne affæren din, er at mitt arbeide ikke har vært forgjeves. De merker det, de også — selv i dét miljøet som bare tenker på å more sig.

RENÉ

Hvad merker de?

RIGAULT

Angsten.

RENÉ

Kunde det ikke være for min egen skyld?

RIGAULT

Hvad er det hun vil opnå? Er det skriftefaren sin hun vil ha fri? Meget morsomt! Kom med rapporten din. Jeg er virkelig spent. Av dig forlanger jeg kvalitetsarbeide.

RENÉ

Maurice Verrier spionerer for Versailles.

RIGAULT

Kilde.

RENÉ

Portneren i huset hans.

Det skadedyret må vi tilintetgjøre, Rigault. Han er rik, han utbytter andre. Det er heslig, pleier vi å si, men det er ikke sant! Det er skjønt, det er det sjofle. Han sitter på den engelske fullblodshesten sin, elegant og spenstig, fordi andre for hans skyld går bøide og forpinte.

RIGAULT

Neste.

RENÉ

Henri Bergeron støtter Thiers med penger.

RIGAULT

Kilde.

RENÉ

Tjeneren hans har angitt ham.

RIGAULT

smatter på det:

Sympatisk, frisinnet, mæcen —. Nuvel, der hvor hans skatter er, er også hans hjerte.

RENÉ

Sa du mæcen? En ussel tyv er han. Han har stjålet av det som skulde være alles eie, og nu utdeler han det med fin verdighet. For en smigrende bakgrunn han har skaffet sig av snyltende, ydmykede genier. Er han ikke uimotståelig — ironisk, ensom, misbrukt — genienes overmann! I det nye samfundet, Rigault, skal vi ære tusen ganger mer den elendigste og mest forsumpete kunstner som idag snyter ham for hundre francs.

RIGAULT

Jeg skal fullføre listen din.

Guy Martinac.

Roger Mauritort.

Marcel Barrés —

RENÉ

Nei! Ikke Marcel Barrés.

RIGAULT

Joda. Også Marcel Barrés.

Allesammen har de vært Sylvie Gerards elskere.

Piner hun dig sånn?

Det er straffen fordi du har så vulgær smak.

RENÉ

Det er Paris' vakreste kvinne du snakker om.

RIGAULT

Nettop.

En virkelig kjenner samler på uopdagede malerier og uopdagede kvinner. Forfengeligheten bærer sin straff i sig; det anerkjente forutsetter anerkjennere.

RENÉ

De har kjøpt henne for sine forbannede penger. Utrydd dem! Der skal ikke sitte noen med lidderlige minner og eie. De skal ikke se på henne og smile og huske. La mig få drepe dem! Jeg skal knase ansiktene deres til en blodgrøt, jeg skal ordne på smilet deres —

RIGAULT

ringer:

Og med det følelseslivet våger du å komme hit med 4 — fire — navn? Du har en hel bys sladder og smil til å hvesse hatet ditt på, og du klarer ikke å lyve sammen mer enn dette?

En nasjonalgardist inn.

RIGAULT

Arrester —

René bøier hodet:

— disse fire borgere.

Han gir ham listen, nasjonalgardisten ut.

RIGAULT

Til dig har jeg ikke tillit, men mademoiselle Gerards forretningssans stoler jeg på. Har hun sin frie vilje, tror jeg hun fortrinsvis ligger med klassefienden.

RENÉ

Hvorfor skal du også pine mig?

RIGAULT

Fordi jeg forakter dig. Dette arbeidet skulde være lidenskapsløst som matematikk, og du kommer med ditt stakkars personlige griseri. Jeg er ferdig med dig. Gå.

VARLIN

står i døren. René går ut, forbi ham:

Det er ikke med glede jeg finner Dem her.

RIGAULT

Si ikke det. Vær glad med glade.

VARLIN

De er en uhederlig mann, borger Rigault. Vi har bestemt at Kommunens medlemmer skal ha femten francs om dagen. De bruker tusen. De stjeler fra småfolk! De bringer oss i vanry ved Deres samvittighetsløse liv.

RIGAULT

Vanry hos hvem? Si det like ut: hos borgerskapet. Jeg handler som jeg finner det riktig. Mitt mål er ikke først og fremst å være sparsommelig, men effektiv. Så overlater jeg til Dem og Deres å renne rundt i komitémøter og ingenting få gjort.

VARLIN

Kan De ikke fylle Deres stilling uten å bedra?

RIGAULT

Storartede Varlin, uangripelige, bunnhederlige Varlin! Hvis De brukte en sous mer enn femten francs om dagen, skulde jeg få Dem arrestert. De skal arbeide for bakersvennenes kår, De skal sove trett inn om kvelden med god samvitighet; alt i Deres tilværelse roper med én røst: femten francs. Mitt arbeide er noe anderledes. Mine nerver skal være nakne, min mistenksomhet hvileløs, jeg skal vite og foregripe alt som hender i Paris. For å kunne løse denne opgaven trenger jeg ikke sindig arbeidsglede som De. Jeg trenger brennevin og luddere, og det akter jeg å fortsette med.

VARLIN

Jeg skammer mig over Dem. Et av Kommunens mål er å avskaffe prostitusjonen. Det er oprørende at en av våre egne medlemmer kynisk utnytter disse ulykkelige.

RIGAULT

Avskaff alt De bare orker, bare der er nok igjen til mig. Hvad slags kvinnfolk vil De anbefale mig? Der er nok av dem som vil opnå noe hos mig; de er utelukket. Og jeg akter ikke å misbruke en rørende bøddelhustru som gjerne vil «dele» mine bekymringer! Mitt arbeide er å være ensom. Altså: luddere.

VARLIN

Når jeg hører Dem snakke sånn, borger Rigault, må jeg spørre Dem med forferdelse: har vi ikke gjort denne revolusjonen for å skape menneskeverd ?

RIGAULT

Nei og atter nei!

Vår første plikt er å tilintetgjøre.

Deres småborgerlige prektighet forlenger i virkeligheten det gamle. Om jeg bare er en mikrobe som skaper forråtnelse, er jeg en nyttigere mann.

VARLIN

Er forråtnelse målet.

RIGAULT

Når alt er ødelagt, skal fornuften bygge en ny verden op fra bunnen. Dét får jeg ikke være med på. Bør ikke.

Drikker:

Hvad er det De vil?

VARLIN

Jeg stevner Dem øieblikkelig inn for Kommunen, borger Rigault. Dag og natt får jeg klager over Deres vilkårlige og urettferdige arrestasjoner. De skal ha skutt folk uten lov og dom. De skal få merke at Kommunen er imot terror og blodsutgydelse.

RIGAULT

Si mig, borger Varlin, kunde De tenke Dem å dø for Kommunen?

VARLIN

Ja.

RIGAULT

Og allikevel våger De å fortelle mig at De er imot blodsutgydelse? De vil utgyde Deres eget blod, men ikke andres.

Det torde muligens slå Dem at det er en meget gammel og meget reaksjonær forestilling De sitter fast i, nemlig den kristne? De kan være så frimodig De bare vil og stemme for nedrivning av kirker og avskaffelse av presteskap, men De har den umettelige appetitten på nederlaget, på selvdøden.

Skulde det ikke være på tide at vi kom videre? Det er vel uimotsigelig at under en revolusjon er visse mennesker uten mulighet for å forstå. De er så lidenskapelig knyttet til eiendommen og tradisjonen, at de ved første anledning vil reise sig til motstand på liv og død. Det mest hensiktsmessige er å likvidere dem.

VARLIN

Nei! Dette er umenneskelig tale.

RIGAULT

Borger Varlin. Jeg er vokset op i et særlig hyklerisk miljø, og denne angst De nu gir uttrykk for, kjenner jeg inntil vemmelse.

Det borgerlige samfund godtar krigen, den blinde forvirrede tilintetgjørelse av ukjente skjebner. Men terroren — den logiske ødeleggelse av bestemte fiender — omfattes med avsky. Hvorfor? Fordi mennesket ikke tør kjenne sitt eget vesen; når det myrder, vil det myrde i mørke. Men jeg vil myrde i det fulle dagslyset av min forstand.

VARLIN

Ingen kan hate krig i enhver form mer enn jeg. Fordi all vold skaper vold.

RIGAULT

Det vilde være riktig om De hadde sagt: svak vold skaper vold. Men sterk, tilintetgjørende vold skaper fred.

Reiser sig:

De aner ingenting om hvor farlig stillingen er. Tror De våre soldater klarer å holde fronten? Nei. Og bak sig har de en by, hvor forræderiet ikke er en enkelt episode, men en næringsvei. En bataljon av våre folk tilbys Versailles for fem tusen francs, en byport for ti tusen. Hatet og hevnen venter bare på sammenbruddet for å slå til.

Jeg må ikke bli stanset for hvert skritt jeg gjør. Jeg skal klare dette hvis jeg får være i fred. For jeg har ikke bare viljen til å ta ansvaret for min egen død — som De — men også for andres.

Stanser plutselig op foran Varlin:

Vokt Dem! Det har hendt før at revolusjonen drepte sine egne.

VARLIN

Jeg skal bekjempe Dem til mit siste åndedrag, for Deres linje er dødens.

Det er for Deres skyld at selv våre venner mister all sympati for revolusjonen.

RIGAULT

Si det engang til. Det er storartet. Sympati for revolusjonen!

Den gjengse opfatning av livets største øieblikk er timen når kvinnen føder et barn. Det hender at hun remjer av smerte, vræler som et dyr og hugger tennene i den hånden som vil vise henne sin sympati.

Alt nytt liv fødes i blod.

Mørke.

VI

Trappen til venstre.

Erkebiskopen av Paris og flere geistlige, omringet av nasjonalgardister; noen av soldatene med brennende fakler.

NASJONALGARDE-KAPTEINEN

Borger erkebiskop. De er arrestert i Kommunens navn for å ha konspirert med Versailles-regjeringen.

ERKEBISKOPEN

Mitt barn, De skal høre på mig.

NASJONALGARDE-KAPTEINEN

Hold kjeft. Her er ikke barn, her er borgere.

ERKEBISKOPEN

griper om sitt krusifiks:

Den korsfestede vil tilgi Dem.

NASJONALGARDE-KAPTEINEN

Jeg husker den gangen min far blev dømt til døden av krigsretten i 48. Da hang der et kjempekrusifiks over hodet på den officeren som leste dommen op. Den korsfestede skulde velsigne mordet, og han gjorde det.

Slik har det vært hver gang friheten og håpet skulde slåes ned. Og idag marsjerer den korsfestede strunk og stram i spissen for Versailles-troppene. De naglene han fikk gjennem hendene, skal brukes til å gjennembore hjertet på oss og våre barn.

Ånei. Vi kjenner dere.

Avsted!

Erkebiskopen føres nedover trappen, mellem soldatene.

VII

Trappen til høire.

Oberst Rossel, fanget mellem nasjonalgardister.

ROSSEL

til nasjonalgarde-kapteinen, som står med et papir i hånden:

De kan spare Dem for Deres oplesning. Hils borger Rigault og si at jeg ønsker mig intet bedre enn en celle i fengslet.

NASJONALGARDE-KAPTEINEN

De innrømmer altså at De ved forræderi har overgitt fortene til Versailles-officerene. Til Deres tidligere kolleger, borger Rossel.

ROSSEL

Sludder.

Ingen kan slåss uten soldater. Ingen kan føre krig når alle snakker og ingen adlyder. Når jeg lengter efter cellen, er det fordi der er en svak mulighet for at murene vil holde kjeft.

DELESCLUZE

kommer op trappen.

ROSSEL

Lykkønsk mig, Delescluze. Jeg skal i fengsel. Jeg skal få fred.

DELESCLUZE

Hvem skal overta kommandoen?

ROSSEL

De.

Kommunen har bestemt det. Jeg hadde unt Dem en bedre skjebne

DELESCLUZE

Jeg kan ikke.

ROSSEL

De vil bli tvunget til det. De er den eneste som alle stoler på.

DELESCLUZE

Jeg kan ikke ta dette forferdelige ansvaret. Jeg forstår mig jo ikke på krigsførsel.

ROSSEL

Dét er Deres lykke.

Hvis De forstod Dem på det, vilde De bli skutt av Deres egne.

Rossel føres ned trappen.

DELESCLUZE

roper efter ham:

Rossel! De må hjelpe mig, Rossel!

Trommehvirvel.

VIII

Under siste scenen på trappen glir hele skjermbrettdekorasjonen til side. Inne i mørket hører vi Rigaults stemme, søkende, hissende, avbrutt av trommehvirvler.

RIGAULT

Arrester ham! Foreta husundersøkelse! De er en forræder. Han også. Han også. Alle er forrædere. Jeg skal få Dem skutt . . .

Det blir dødstille. Lyset blir slått på. Et veldig hvitlakert rum, med søiler. I gullskrift lyser over søilene: «Banque de France». Det er guvernørens kontor. En rød løper fører fra skrivebordet rett fremover det skinnende, hvite gulvet. I dette umåtelige, stille, fornemme rummet sitter to menn i samtale. Det er viceguvernøren for banken, marki de Ploeuc, og den hemmelige utsending fra Versailles-regjeringen, herr Debrun.

GUVERNØREN

Herr Thiers skal selvsagt få det som han ønsker. Vi må gå frem med den største forsiktighet, men jeg tror jeg kan love at de hundre millioner francs skal være i Versailles i løpet av natten.

DEBRUN

Herr Thiers bad mig si til Dem: aldri har noen sum fra Frankrikes bank ydet fedrelandet større tjenester enn denne som organiserer en hær for å knuse socialismen.

GUVERNØREN

Hils herr Thiers og si at hans armé bør ikke vente for lenge.

DEBRUN

Om åtte dager er oprøret knust. Våre officerer og soldater har bare én vilje: seiren.

GUVERNØREN

De tror muligens at vår skjebne avgjøres om åtte dager av vår tapre og seirsikre armé.

DEBRUN

Hvad mener De?

GUVERNØREN

I hvelvene her ligger verdier for to og en halv milliard francs. I det øieblikk Kommunen legger hendene på disse penger, er det ute med oss. Da har de midler til alt: til våben, til storslåtte sociale eksperimenter, og viktigst av alt: til bestikkelser.

Vår skjebne blir avgjort innenfor disse fire veggene; her er fronten, og det er jeg alene som holder den.

DEBRUN

Marki, jeg beundrer Dem for at De er blitt på denne utsatte post i en tid da så mange er flyktet.

GUVERNØREN

For mig har det ikke vært noe valg. Og for hver dag blir jeg dypere og inderligere knyttet til dette sted.

Tenk Dem at én eneste mann plutselig får på sine skuldrer ansvaret for alt som består, for samfundets ordnede liv, for sitt lands civilisasjon. Det ansvaret er mitt. Det er forferdende, men det er også en lykke. Det er også en utvelgelse som blir få til del.

DEBRUN

Men uavbrutt er der fare —

GUVERNØREN

Ja.

Imidlertid er der et lyspunkt: Da Kommunen skulde utpeke sin delegerte til Frankrikes bank, valgte de den hederligste mann de hadde, gamle Beslay. Det har reddet oss, i hvert fall hittil.

For hvad skaffer en mann ry for hederlighet innenfor dette fattige miljøet som Kommunen er sprunget op av: respekt for små summer. Å, gamle Beslay er en bunnhederlig mann. Han har ført pinlig regnskap hele sitt liv for hver sous han har tjent, han er full av engstelig høitid når han forlanger en million francs. Men han får dem ikke! Jeg skaper katastrofestemning omkring hvert av hans krav, ikke fordi en million er av betydning for Frankrikes bank, men fordi jeg vil sperre ham inne i tanken på små beløp.

Jeg forsikrer Dem, herr Debrun, hver aften ber jeg den gode Gud om at han lar mig beholde gamle Beslay. Det er en prektig mann som vil skape en rettferdigere verden, men han aner ikke hvad en milliard er. Han kaller sig socialist, men han har ikke den fantasi som kreves for å omstyrte et samfund. Vi har preget ham fra barndommen av med våre idealer for småfolk: sparsommelighet og rettskaffenhet. Vi har gitt ham angsten for lovløsheten. Undertiden, i optimistiske stunder, tenker jeg at det bestående samfund har én uovervinnelig forbundsfelle: socialistenes egen angst for socialismen. Men igjen tenker jeg: en ny mann eller bare en desperat beslutning, og det er ute med oss.

DEBRUN

Er der noen frykt for at Beslay vil bli trukket tilbake?

GUVERNØREN

Jeg vet at Rigault er lysten på stillingen. Men jeg tror ikke de slipper ham til. De anser ham ikke for hederlig nok, han røker cigarer til flere francs stykket. Foreløbig er han heldigvis optatt av sin nokså harmløse virksomhet, å drive terror og arrestere gisler.

DEBRUN

Harmløs er ikke ordet. To av mine slektninger sitter i fengsel og venter kanskje på døden. Vår ærverdige erkebiskop står foran samme skjebne.

GUVERNØREN

Jeg mente ikke å krenke Deres følelser. Og la mig for ordens skyld tilføie at min egen bror og flere av mine nærmeste er blitt fengslet. Jeg tenkte under en større synsvinkel, og jeg vet at også herr Thiers ser det på samme måte.

DEBRUN

Herr Thiers er tvert imot overordentlig oprørt over Rigaults redselsherredømme.

GUVERNØREN

Selvsagt. Men rører han en finger for å redde gislene? Han kan få dem fri i denne stund, hvis han vil gi Kommunen noen fangne oprørere i bytte.

Jeg forstår herr Thiers. Jeg er enig med ham. Vi kan føle smerte og harme når vi tenker på de ulykkelige i fengslet, og en dag skal vi hevne dem, men vi må ikke la tanken på dem bestemme våre handlinger. Hvis vi opfyller noen av Kommunens krav, vil de reise nye og farligere fordringer. Da kan de komme til å forgripe sig på de eneste virkelige gislene, og det er gullbarrene i Frankrikes bank.

Dem skal jeg verge med mitt liv. Men si til herr Thiers at han må skynde sig med hjelpen. Hver time kan katastrofen være der, utviklingen kan ta en ny retning, terroristene kan være over oss. Og i det sekundet er herr Thiers' arméer knust.

Farvel, herr Debrun.

DEBRUN

Gud være med Dem.

Han går.

Bankens vakthavende officer, en eldre, hengiven mann, preget av det gamle regime, kommer inn.

OFFICEREN

Herr Beslay.

Beslay inn, officeren trekker sig tilbake.

GUVERNØREN

Hvilke ulykkesbud kommer De med idag.

BESLAY

Jeg har en ordre til Dem fra borger Rigault.

GUVERNØREN

Ta plass.

BESLAY

Han forlanger at bankens almindelige vakt opløses, og at bygningen besettes med en bataljon av våre folk.

GUVERNØREN

Tillat mig med engang å si: det kommer ikke til å skje.

BESLAY

Det er en ordre.

GUVERNØREN

Jeg har en annen ordre.

BESLAY

Fra hvem?

GUVERNØREN

Fra regjeringen.

BESLAY

Jaså. Dette hadde jeg ikke trodd om Dem. Jeg har stolt på Deres lojalitet, jeg har gått god for Dem, igjen og igjen. Nu tilstår De at De tar Deres ordre fra Versailles.

GUVERNØREN

Det er en annen regjering jeg sikter til.

Overrekker Beslay et dokument:

Les. Det er reglementet for bankens bevoktning.

BESLAY

Det er undertegnet . . .

Danton —

Og det er datert 4. mars 1792.

Danton! på dette papiret har Danton skrevet.

GUVERNØREN

Ja, denne ordren blev gitt under den store revolusjon — den epoken alt bygger på, som er av verd i Frankrike idag.

Jeg tilstår at jeg skammer mig ikke ved å adlyde borger Danton mer enn borger Rigault.

BESLAY

Personlig har jeg den største respekt for Deres følelser, og jeg vil forelegge reglementet for Kommunen ikveld.

GUVERNØREN

Jeg takker Dem, og jeg stoler på Dem.

BESLAY

Kommunen rekvirerer idag en million francs.

GUVERNØREN

Denne sum kan jeg ikke gi Dem, hvor dypt jeg beklager det.

BESLAY

Vi må ha den.

GUVERNØREN

Jeg kan ikke forsvare det.

BESLAY

Overfor hvem er det De ikke kan forsvare det? Borger de Ploeuc, De skylder mig et svar på dette.

GUVERNØREN

De skal få det.

I en fortrolig stund nevnte De for mig at De tilhørte noe som kaltes for Internasjonalen. Det gjør jeg også.

Frankrikes bank er organisk sammenvevet med hele verdens økonomiske liv. Gjør dere et overgrep her vil det merkes i samfundslivet jorden over.

Fabrikker vil stanse ikke bare i vårt eget land, men i London, Wien og New York. Mennesker som De kaller kamerater vil stå arbeidsløse og brødløse og forbanne dere.

De har ansvar for Kommunen; jeg har ansvar overfor verden. Vi er begge menn av idéer; jeg vil be Dem respektere min.

De kan ikke få mer enn fem hundre tusen francs.

BESLAY

Kommunen trenger en million.

GUVERNØREN

Tenk Dem om.

Har jeg personlig interesse av å være imøtekommende mot Dem? På det må De ubetinget svare: Ja. De skal tale min sak for Kommunen ikveld. Men jeg kan ikke gi Dem de pengene som De ber om.

Allikevel: skjønt det er mot min helligste overbevisning, skal jeg la Dem få seks hundre tusen. For å vise min gode vilje.

BESLAY

Gi mig pengene.

Jeg skjønner at De ikke har det lett, borger de Ploeuc. De sa et ord: den gode vilje. Ja, det er den jeg tror på. Det er den gode vilje som skal redde verden.

GUVERNØREN

Nettop. Samarbeidet!

Her er anvisningen.

lener sig tilbake i stolen:

Det er ikke for å krenke Dem, men jeg skal være glad når denne tiden er over. Da vil jeg gå langs en stille elv i Torraine og fiske ørret. En tidlig sommermorgen.

BESLAY

Rart at De sier det.

Ørretfiske er jeg også glad i.

GUVERNØREN

interessert:

Si mig: hvor pleier De å fiske.

BESLAY

Jeg vet om flere små elver i nærheten av Paris. Der fisker jeg om søndagen.

GUVERNØREN

Om søndagen! De skulde skamme Dem.

BESLAY

lett krenket:

Borger de Ploeuc. De glemmer jeg er fritenker.

GUVERNØREN

Engang, under lykkeligere omstendigheter, skulde jeg ønske at De vilde komme og fiske hos mig. Ofte må vi nødvendigvis være uenige, men jeg har lært å høiakte Deres ubestikkelige rettskaffenhet. Jeg kan love Dem pene fisk, det slumper at jeg tar dem på optil åtte merker.

BESLAY

Det kan nok bli lenge til. Men én ting vil jeg gjerne si Dem: de stundene her oppe hos Dem, er ikke de verste jeg har.

Her føler jeg noe som det er godt å huske nettop i disse dagene: at vi er alle mennesker.

Rop utenfra: I gevær! Skudd og hornsignaIer.

GUVERNØREN

ved vinduet:

Det er nasjonalgarden; den vil besette banken. De må forhindre dette. Husk Deres løfte.

BESLAY

trett:

Jeg har vært imot det fra første stund.

GUVERNØREN

Er De maktesløs?

BESLAY

Hvis jeg er det, hvad vil De gjøre?

GUVERNØREN

Slåss til siste mann. Vi er fire hundre som jeg stoler på som på mig selv. Vi vil slåss — først ved porten, så på gårdsplassen, så i trappene, til slutt i hvelvene.

OFFICEREN

inn:

Vi har sperret portene. En kaptein fra Nasjonalgarden forlanger å få tale med borger Beslay.

GUVERNØREN

Før ham her op under eskorte.

Officeren ut.

GUVERNØREN

til Beslay:

Jeg frykter ikke døden, men De vil få mange menneskers blod over Deres hode. Og en ting skal De huske: når den siste av oss er falt, da har dere tapt.

NASJONALGARDE-KAPTEINEN

inn:

Jeg kommer med ordre fra borger Rigault.

Banken skal besettes.

GUVERNØREN

Banken vil bli forsvart til siste mann.

NASJONALGARDE-KAPTEINEN

Tror De, borger marki, at Deres liv er så dyrebart, at før vi utsetter det for fare, går vi heller pent hjem? Borger Rigault har gjort kål på høiere herrer enn Dem.

BESLAY

Jeg mener vi skal vente til jeg får fremlagt nye og viktige oplysninger for Kommunen.

NASJONALGARDE-KAPTEINEN

Vi venter ikke.

GUVERNØREN

til kapteinen:

De var inne på en uriktig tankegang nettop: at mitt liv ikke gjør fra eller til. Tror De jeg appellerer til Deres sentimentalitet, at jeg sier til Dem: drep mig ikke, for mine barn vil gråte over mig? Jeg har noe viktigere å si: myrder dere mig, da er ikke en tyvefranc-seddel verd det papiret den er trykt på. Det er tilliten som gir papirpengene deres verd. Myrder dere mig, myrder dere tilliten til Frankrikes bank. Da vet alle: nu rår ikke lovmessigheten lenger, men volden, og i ordets dypeste forstand: verdiløsheten.

Dere sier at dere vil arbeidernes vel; men når dere efter min død utbetaler arbeiderne deres lønninger, da er sult det eneste de kan få kjøpt for dem, og dere som utbetaler er blitt svindlere.

Iskold, skjærende:

Gå i gang. Storm banken, myrd ned for fote, bedra arbeiderne!

BESLAY

Borger kaptein: som president for Kommunen befaler jeg Dem å dra soldatene tilbake.

NASJONALGARDE-KAPTEINEN

Og hvis jeg ikke lystrer?

BESLAY

Så får De drepe mig også.

NASJONALGARDE-KAPTEINEN

Jeg gjør Dem ansvarlig for dette, borger Beslay.

BESLAY

Jeg tar ansvaret.

Kapteinen går.

BESLAY

Ikveld trekker jeg mig tilbake fra Kommunen. Jeg er en gammel mann, og jeg orker ikke slike optrin mer.

GUVERNØREN

inntrengende:

De har ikke rett til å unddra Dem Deres borgerplikter! De skal sette Deres myndighet inn på å stanse denne lovløsheten.

De lover mig ikke å trekke Dem tilbake. Hører De!

Jeg kan simpelthen ikke undvære Dem.

Teppet.

TREDJE AKT

En stor barrikade, i to høider, sperrer gaten. Lucien, Pauline, Louis, Marie, Michel, Martin, René og mange andre arbeider oppe på barrikaden. Ytterst til høire er der en trang passasje inn til husveggen. Her holder Maurice vakt med gevær, i altfor stor uniform. En herre og dame vil haste innover, overordentlig nervøse.

MAURICE

stanser dem:

En stein!

HERREN

ophisset:

Du hører vel at skytingen kommer nærmere. Vi må komme i sikkerhet.

MAURICE

En stein! Alle skal legge en stein.

LUCIEN

som står nesten over hodet på paret:

Var det sikkerhet du sa?

PAULINE

Hvorfor hiver du ikke frakken og blir her for å slåss.

LUCIEN

For du er vel med oss, — hvad?

HERREN

Jeg er for folket! Ubetinget! La oss få gå.

LUCIEN

En stein, for faen!

Herren legger hurtig sin stein på.

GUY OG ROSE

kommer farende inn.

GUY

til damen:

Varme granater! Kjøp varme granatstomper! Nettop falt. Rett der borte!

DAMEN

vettskremt til herren:

Jeg klarer ikke mer. Du må komme nu!

ROSE

Bare to francs!

PAULINE

hermer:

Hun klarer ikke mer, hører du.

MAURICE

senker geværet, overtalende:

Jeg synes riktig dere skulde kjøpe. Souvenir!

HERREN

er ferdig med steinen:

Pass dig gutt. Geværet ditt kunde gå av.

MAURICE

Det er nå vel meningen med et gevær.

HERREN

gir en mynt til Rose:

Her er pengene, din vesle . . .

MAURICE

Hvad var det du sa? Jeg tenker det var: Leve Kommunen! Engang til!

LUCIEN

Det er rett. En gang til!

HERREN

tennerskjærende:

Leve Kommunen!

Iler ut sammen med damen, fulgt av latter.

LUCIEN

til René:

Lang op noen steiner her.

René lemper op.

LOUIS

tørker svetten av pannen:

Jeg tenker det får klare sig dette. Nå kan de bare komme.

LUCIEN

Sleng op geværet, Maurice, så jeg får prøve hvordan det ligger.

Legger geværet an:

Det er fint. Her vil jeg stå.

PAULINE

Og jeg her.

RENÉ

Får jeg stå ved siden av dere?

LUCIEN

Det kan du vel.

PAULINE

Er du ikke sulten, Lucien.

LUCIEN

Du sier noe. Og det kan bli en stund til vi får spise igjen. Finn frem maten.

De aller fleste setter sig. Noen står vakt oppe på barrikaden.

LUCIEN

deler ut:

Skal det være et stykke pølse som jeg har beslaglagt i folkets navn. Kom her, onger!

PAULINE

drikker av flasken:

Så trivelig det er å være hjemme i gatene igjen.

LUCIEN

Ja, hvad faen lignet det å måtte ligge ute på vollene og se ut på det dumme, glanende bondelandet, dag ut og dag inn. Jeg blev så inderlig glad da Delescluze sa vi skulde gå tilbake.

Ja, her er det pent.

MARIE

Og her er så greit med dét, at en ikke er langt hjemmefra.

Jeg kan lett stikke hjem til gutten.

MARTIN

skjærende:

Fortsetter det på denne måten, så er vi snart hjemme i gaten vår.

LUCIEN

Å, hold kjeften på dig.

PAULINE

Ja, det sier jeg også!

MAURICE

til Rose og Guy:

Skal de vel få oss drevet herfrå?

GUY OG ROSE

Nei!

MARTIN

Dere sier kanskje noe annet når de begynner med mitraljøsene sine.

LUCIEN

Å, gå hjem og vogg.

MARTIN

Det stod i bladet at generalene begynte krigen mot tyskerne fordi mitraljøsen nettop var opfunnet og de hadde lyst å prøve den. Tyskerne var for smarte for dem; men nå øver de sig på oss. Og de er blitt flinke til å bruke den på disse ukene.

LOUIS

Vi kan bruke den, vi også.

MARTIN

Vi har én eneste!

LUCIEN

Men den er god for to. Louis er gutten sin, han.

MAURICE

Vil du se hvor fort jeg kan skifte patronbelte, kanskje?

GUY

La mig få lov da vel?

MAURICE

demonstrerer:

Se her! Gjort på ingen tid.

LUCIEN

Det er rett, Maurice.

MAURICE

Og jeg kan skyte også, om det kniper.

Efterligner mitraljøsen:

Så faller de svinene, en efter en.

ROSE

degger for mitraljøsen:

Ja, du er snild du!

BARNA

synger:

Når soldaten stormer mot oss,

blir han liggende igjen.

Mitraljøsen, mitraljøsen

er vår far og bror og venn!

MAURICE

Når jeg blir stor, vil jeg bli mekaniker. Så jeg kan lage mitraljøser selv.

MICHEL

Skal du ikke bli kusk da?

MAURICE

Jeg skal si dig noe, Michel. Jeg tror ikke der blir tider til det.

LOUIS

til Martin:

Du skulde drikke litt mindre, du. For nå gjelder det.

MARTIN

med en latter:

Ja, nå gjelder det.

LOUIS

Hold op med den latteren.

Gå din vei hvis du ikke kan holde op.

MARTIN

Med denne bandasjen blir jeg skutt, hvor de finner mig. Det er like bra her.

LOUIS

Skjønner du ikke at det er det største i verden vi slåss for?

Retten til å arbeide.

GUY

Så vi slipper å bli opsagt.

MARTIN

Og retten til å krepere.

LOUIS

Ja, heller dø enn å få det sånn som vi hadde det før.

Skytingen nærmere. Alle lytter.

LUCIEN

De slåss nede på Vendômeplassen.

LOUIS

Se efter geværene, karer.

Alle går til sitt. Louis steller med mitraljøsen. Lucien, Pauline, Rene blir sittende til høire med geværene. Barna rundt Michel. Maurice pusser Michels gevær.

LUCIEN

lytter:

Ja, nå går det for sig!

MICHEL

Men en sånn krig er så dyr! De sier den koster flere millioner om dagen! De brenner hus og dreper folk for de pengene. Men tenk om folk vilde sig selv litt bedre! Om de brukte de pengene til å kjøre i skogen for.

Det er så grønt og fint der ute nå. Vi pleide å ha mange turer der ute om våren, Marthe og jeg. Alt vi bare kunde overkomme. Og så stakk de inn i buskene; og vi stod ved veikanten og ventet. Ofte var det svært lenge å vente. Men det hører nå vel ungdommen til.

LUCIEN

Å sier du, Pauline?

PAULINE

Det låter ikke verst. Nesten som på kirkegården.

MICHEL

Men vi hygget oss nå godt, vi også. Jeg hadde mat og vin med, og Marthe fikk havre, riktig velsignet mett blev hun. Og så gikk halen til værs, det lyste som gull, og så dret hun så inderlig godt Den tiden kommer vel aldri igjen.

LUCIEN

Er du gærn?

Vi skal slåss for Marthe, alle mann.

PAULINE

Vi blir ikke til å stå imot, når vi tenker på Marthe.

LUCIEN

Og på skogturene.

Legger sig over Pauline og kysser henne.

Til René:

Du skulde hatt en jente med dig, du og.

PAULINE

Har du ikke noen, kanskje?

RENÉ

Jeg hadde en. Men hun rømte til Versailles.

PAULINE

Å, var hun av den sorten.

LUCIEN

Ja da skal jeg si dig akkurat hvordan hun var!

RENÉ

Jeg vet ikke . . .

Vi pinte hverandre sånn.

LUCIEN

Maurice, hjelp heller denne fyren med geværet hans.

Til René:

Du er en ordentlig kløne, skal jeg si dig.

Maurice tar hånd om geværet.

PAULINE

til René:

Du var sjalu, tenker jeg.

LUCIEN

til Pauline:

Sjalu? Hvis du bedrog mig, skulde jeg kjøre kniven i dig.

PAULINE

Heller kniven enn noen annen.

RENÉ

Det var likesom . . . fortiden hennes jeg var skinnsyk på.

LUCIEN

Fortiden? Hadde du tid å tenke på den, da. Du måtte da være kar om å få henne til å miste pusten, så hun glemte den og mer til.

En granat slår ned bak dem.

PAULINE

Heisan!

Synes du her er stunder å tenke på fortiden?

Barna springer op for å se efter granaten.

RENÉ

Du skjønner: Menneskene skulde aldri ha lov til å være alene med sitt eget sinn. De vil mishandle det, pine det, forvri det, hvis de bare slipper til.

Derfor er det godt å være her. Her er vi mange. Her er det liv og død. Granatene er jeg redd for, men de har ett gode: de er viktigere enn mitt eget sinn. I dét er det beskyttelse; og frihet. Jeg er fri for mig selv.

LUCIEN

Hold op med det tullpratet. Se å få dig en god jente, du far. Der er nok av dem, og de vil alle sammen.

PAULINE

Ja, med dig så.

synger:

Vi lå en kveld ved den blanke elv,

og aftenen var så stille.

Da gav du mig først den store skjelv,

og så den berømte lille.

MARTIN

Faen skulde sitte og fikle lenger med dette geværet.

Griper trekkspillet og river ut av det en vill kankan. Pauline farer op og danser, alle de andre slår takten. Skytingen blir voldsommere.

LOUIS

Nå går de til angrep nede på Vendôme-plassen.

LUCIEN

Men den barrikaden tar de aldri. Den er som et fjell.

LOUIS

Dere får gå hjem nå, barn.

MAURICE

Nei, nå har jeg hørt det også!

LUCIEN

Jeg tror faen plager dig, jeg, Louis.

LOUIS

til Maurice:

Du er en hel kar, det er sant. Men de to vesle der.

GUY

Vi har ikke noen steder å gå.

MARIE

Dere har en tante, det vet jeg

GUY

Tror du vi vil sitte inne og vente på at soldatene kommer og stikker oss med bajonetten?

ROSE

Å, nei takk, vi blir hos Maurice, vi. Det kan du forbanne dig på.

MARIE

Tror du soldatene kommer med bajonettene sine? Skal jeg gå hjem til gutten?

Å, om det bare var fred, Louis! Alt annet, bare fred. Sånn at gutten fikk vokse op . . .

LOUIS

Blir det sånn fred som de helvetene vil, synes jeg synd på gutten.

Taushet

PIERRE

kommer inn med gevær over skulderen.

LUCIEN

Er det dig, Pierre? Å i svarte helvete er det du har vært? Kommer du for å slåss?

PIERRE

Ja.

PAULINE

Noen sa du var rømt. Det var greit du kom!

PIERRE

Jeg blev så luta lei av de officerene vi hadde utpå vollen. De skulde absolutt lage soldater av oss. Spurte du: hvad er det egentlig vi slåss for, svarte de: venstre om. Og sa du, hvad skal det bli til når vi har seiret, var det: høire om! Og det var ikke det jeg vilde vite.

LUCIEN

Har du fått greie på dét du vilde vite nå. da?

PIERRE

Ja. Derfor kom jeg tilbake igjen.

LUCIEN

Jamen er du rar. Du skal likesom være gløgg av dig, men de funderingene dine gir jeg ikke stort for.

Det er vel klart som dagen åffer vi slåss.

Det er for å få et levelig liv, for faen.

PIERRE

For dig selv?

LUCIEN

Det er klart.

PIERRE

Det er ikke nok.

LUCIEN

forarget:

Så. Det var merkelig!

PIERRE

Der er gode chancer for at det levelige livet ditt skal bli å dø om en halv time eller å være krøpling resten av tiden din, ligge ti, tyve, tredve år med to benstomper i sengen og vente på at naboen skal komme fra arbei og hjelpe dig på potten. Det må være noe annet vi slåss for, noe mer. Og nå vet jeg at det fins.

PAULINE

Si det da, Pierre.

PIERRE

Det er vanskelig å forklare det.

De spilte noe, og så skjønte jeg alt sammen.

LUCIEN

Spilte de noe? Musikk?

PIERRE

Ja.

Det var i Keiserpalæet —

LUCIEN

Fint skal det være.

PIERRE

Det er visst Courbet, han tjukke maleren dere vet, som har fått i stand disse koncertene. Alle kan bare gå inn. —

PAULINE

Og så —

PIERRE

Først var det en som sang, og så begynte orkesteret. Nei, dere aner ikke hvad slags orkester det var, mye over hundre mann. Femti, seksti violiner, og fløiter, og blåsere, og harper. Og så spilte de.

Og da var det jeg skjønte alt sammen. Det blev mening i ordene jeg ikke hadde forstått før: frihet og menneskehet . . .

Det er noe som er stort, som er verdt alt. Kanskje ikke du oplever det, men det er der. Og da var det ikke vanskelig å dø lenger, for noe skulde bli igjen bestandig. Og så blev jeg glad over at vi var mange som hørte på, der var tusener, og alle visste det samme som jeg, det så jeg på dem. For vi må være mange, men da skal vi klare det. Og en dag skal menneskene leve dét, som vi bare hørte i går.

PAULINE

Åssen var den musikken?

PIERRE

nynner slutningskoret av Beethovens niende:

Det skal være en tysker som har laget den. Det var visst noe på von.

LUCIEN

Bismarck, kanskje?

Dette her har nå jeg skjønt hele tiden.

Det er vi. Mot de andre.

Det er så enkelt som det kan få bli.

LOUIS

Nå er skytingen hørt op! Versailles er kastet tilbake, gutter, bann på det.

MANGE

Hurra!

MARIE

Kan det ikke bety . . .

Er du sikker, Louis?

LOUIS

Ja, hører du!

Hvad skulde det ellers bety?

Ja, for faen!

MARTIN

som nu er meget full, hånler.

Hornsignal, hovtramp.

MAURICE

oppe på barrikaden:

Det er Delescluze! Han kommer kjørende.

ALLE

farer op.

PAULINE

Så sjuk han ser ut.

LUCIEN

Men han smiler!

Delescluze kommer stavrende inn, støttet til en stokk.

ALLE

Leve Delescluze!

LOUIS

En stein, borger Delescluze!

ALLE

En stein! En stein! En stein!

DELESCLUZE

legger smilende steinen op på barrikaden:

Dette ser bra ut.

LOUIS

Åssen er stillingen?

DELESCLUZE

Bedre enn noensinne.

LOUIS

Og nede på Vendômeplassen?

DELESCLUZE

Dere kan være helt rolig.

LOUIS

lykkelig til Marie:

Der ser du!

DELESCLUZE

Med våre egne brosten under føttene og foran oss, er vi uovervinnelige. Våre egne gater som vi elsker og er hjemme i, de har reist sig, de også, de er blitt barrikader og kjemper sammen med oss.

Fra mennene på tusen barrikader kan jeg hilse dere, kamerater. De er lykkelige som jeg, fordi kampen er blitt så enkel, så klar. Nu er det bare å bli stående, nu er det bare det letteste i verden: å seire eller dø.

MAURICE

har fanget et flyveblad som daler ned gjennem luften:

Det er et flyveblad fra Versailles!

LUCIEN

Det må være kommet med vinden, fra det huset der.

LOUIS

Alle skoddene er for.

LUCIEN

De svinene lar nok høre fra sig når Versaillesvennene deres rykker frem.

DELESCLUZE

har satt sig, leser:

«Landsmenn. Befrielsens time er nær. De skyldige skal bli straffet uten skånsel.

Thiers, Frankrikes president.»

Slik skal det være. Bare en eneste mulighet skal vi eie: seieren.

MAURICE

Du, Delescluze! På dette flyvebladet står akkurat de samme ordene som på Kommunens plakater: «Frihet, likhet, broderskap», står det her også. Er ikke det rart?

DELESCLUZE

Nei, gutten min, det er ikke det spor rart. Det som mennesker engang blødde for og fortvilet for — selv det blir noe som de griskeste og goldeste stjeler. I deres verden blir alt — før eller siden — til eiendom.

Disse skjønne ordene: Frihet, likhet, broderskap blev erobret en gang for menneskeheten under den store revolusjons kamper og lidelser.

Dén revolusjonen elsker herr Thiers, han har skrevet et digert verk om den og tjent mange tusen francs pr. bind. Men vår revolusjon er for ham bare fremskritt, ikke eiendom; derfor sender han soldater mot oss.

Du skjønner: enten kan man tjene penger på sannheten og forråde den, og da sitter man i Versailles, eller man kan føre sannheten videre, og da havner man her. Ja. Da havner man her. Engang trodde jeg at sannheten kunde kjempe sig frem på en annen måte; men det var galt. Det ender her.

MARIE

Er der ingen annen måte, borger Delescluze?

LUCIEN

I helvete heller!

DELESCLUZE

Jeg husker mangen kveld på Djevle-øya, passaten strøk inn fra havet, sydkorset lyste. Hvor en lengter hjem, hvor en elsker, når en er langt borte! Undertiden tenkte jeg: hvor må ikke stjernene elske jorden, de har så lang vei å lengte.

Disse kveldene trodde jeg på det umulige. Jeg syntes at bare jeg fikk komme hjem og fikk si det som jeg visste, vilde alt bli godt. For hjemme var jorden så god og solen og menneskenes smil; jeg syntes at for alle, nesten alle, måtte rettferdighet og brorskap være som en befrielse. Jeg kom hjem og skrev om dette.

Fengsel.

Jeg skrev det igjen.

På ny fengsel.

Nu vet jeg det: det er bare to makter i verden. Fangevokterne og de fangne. Mellem dem er det kampen må stå.

PIERRE

Ja!

DELESCLUZE

Fangevokterne, det er verdens mektige: bødlene fra Versailles, og deres hjelpere som er ennu mer forferdelige: de likegyldige.

Og de fangne? Det er alle millionene i verden som er innesperret i sult og fornedrelse. Av og til slippes de ut fra fabrikkene og arbeidet, for å føres over i et nytt fengsel: krigen.

Men det er mer, det er selve mennesket, dets verdighet og storhet, som er lenket fast.

Fra vi er små innprentes vi den menneskelige naturs usselhet; griskheten blir forkynt som den edleste egenskap; og langsomt mures fengselet op rundt mennesket.

Og langt, langt herfra er rettferdigheten blitt innesperret; det fengselet kalles himmelen, og tusen svartskjørtete fangevoktere passer på at rettferdigheten ikke kommer løs. Ja! Selv Gud er i fengsel. Men den dagen vi befrir oss selv, skal vi befri Gud også, og da skal rettferdigheten, da skal Gud gå fri og glad rundt på jorden!

Jeg er gammel og syk nu. Fangevokterne har kommet langt med mig. De har gjort selve legemet mitt til et fengsel, jeg er innesperret av tropesykdommer; gjennem et gitter av feber ser jeg ut; å, men jeg ser dere og den varme maisolen.

Reiser sig plutselig:

Seir, mennesker, seir!

Når jeg kom ut av fengselet — og jeg har vært i fengsel og landflyktighet tyve år av mitt liv, — pleide folk å si til mig: De er en martyr for friheten, Delescluze. Men hver gang de roste mig, følte jeg vemmelse og skam. Menn skal ikke være martyrer. Menn skal være seierherrer. Derfor hatet jeg bestandig fengselet, fordi fengselet var nederlaget.

Men denne gang skal de som er skyldige i rettferdighet for en gangs skyld ikke straffes. En ny tid skal begynne: mennesket skal ikke brukes lenger. Det skal være.

LOUIS

lytter til skytingen:

Vær stille.

MARIE

Nå går de på igjen.

LOUIS

Det er ikke noe angrep, dét der nede. Skuddene kommer så regelmessig! Det kunde høres ut — som de skjøt fanger. —

Et skudd. Michel stuper om.

DELESCLUZE

Det var en snikskytte fra huset der. Dekk dere!

LUCIEN

ser på Michel:

Han er død.

MAURICE

bøid over den døde:

Sånn går det når jeg ikke passer på!

LOUIS

lar mitraljøsen spille bortover.

DELESCLUZE

Vi må sette ild på huset! Versailles-troppene kan sette sig fast der.

MAURICE

Det er akkurat en jobb for mig. Jeg skal svi huset av.

ROSE

Hvad skal vi gjøre når du går, Maurice?

DELESCLUZE

Nei, gutt!

Det er døden å gå ut fra barrikaden nå.

LUCIEN

Det skal to til det arbeidet. Pauline og jeg klatrer over takene. Du skal få geværet mitt, du, Maurice. Og her er patronene. Det er vel fint.

MAURICE

Ja.

RENÉ

Kom snart igjen.

LUCIEN

Jøsses.

RENÉ

til Pauline:

Er du ikke redd?

PAULINE

Nei. Er vi vel, Lucien?

LUCIEN

Det er vi vel ikke.

PAULINE

For vi er to om det.

Og det har vi avtalt: dør den ene, skal den andre smette fort efter.

LUCIEN

Ja, det kan du stole på!

PAULINE

Morn da, Pierre!

Morn da, Maurice!

De stikker ut fra barrikaden.

En flokk nasjonalgardister kommer inn, noen er såret.

EN NASJONALGARDIST

Barrikaden på Vendôme-plassen er tatt! De hadde mitraljøser på takene. Ikke noe menneske kunde stå imot.

MARTIN

skråler, døddrukken og uhyggelig:

Mitraljøsen, mitraljøsen

er vår far og bror og venn.

LOUIS

drar til ham så han stuper over ende.

NASJONALGARDISTEN

De skyter alle de får tak i — barn og kvinner også.

DELESCLUZE

Men denne barrikaden skal de ikke ta.

LOUIS

Nei.

DELESCLUZE

Gjør dere klar!

GABRIELLE LANGEVIN

i spissen for en flokk kvinner kommer inn og vil gjennem passasjen ut på gaten foran barrikaden.

DELESCLUZE

Tilbake, mennesker!

Versailles-troppene kommer.

GABRIELLE

Det er dit ut vi skal.

DELESCLUZE

Er de fra forstanden.

Det er den visse død.

GABRIELLE

Vi må gå.

DELESCLUZE

Jeg forstår hvad De vil! Men det nytter ikke å fraternisere med soldatene. De vender kanskje kolbene op og later som de ikke vil skyte, men hele tiden går de nærmere og når de er kommet ganske nær, skyter de. Vi kjenner dette bedre enn De.

GABRIELLE

Det er ikke det vi vil.

DELESCLUZE

Hvad vil dere?

GABRIELLE

Vi vil gå imellem dere. Vi er noen kvinner, hundre kanskje, som har bestemt å gjøre det.

Vender sig til kvinnene:

Kom, mine venner, nu går vi. Det er bare å gå rolig, bestandig fremover, fremover, til vår gjerning er gjort.

DELESCLUZE

Stans dem! De er avsindige.

GABRIELLE

Borger Delescluze, hvad har De å gi menneskene? Kravet om å verge sig til siste mann. De vil gjøre byen til en blodpøl. Vi vil redde den. Ingen kan stanse oss. Kan de?

KVINNENE

Nei.

LOUIS

Skyt henne.

GABRIELLE

Om dere skyter oss eller de skyter oss, det gjør ingen forskjell for oss. Vi vil bare én eneste ting: stanse krigen.

DELESCLUZE

Fred med bødlene! Det er underkastelse. Skjønner De ikke det?

GABRIELLE

Trodde vi at hver mann blandt Versailles-soldatene var en bøddel, hadde De rett. Men vi tror at nesten alle er vill-ledte og fortvilete mennesker. Jeg har en bror blandt dem.

LOUIS

En bror blandt Versailles-troppene! Skyt henne for helvete!

MAURICE

La henne være!

GABRIELLE

til Delescluze:

Tror De at enhver motstander er en fiende? Da har De en ussel tro på menneskeheten.

Jeg vet at en soldat er et menneske som ikke lenger har lov til å tenke. Han er innesperret slik som De har vært det. Og vi vil ikke drepe de fangne, vi vil befri dem.

For hver mann som dere eller de andre skyter, blir det ny hevn. Men blir vi drept, skal vi ikke hevnes! Vi har bare ett eneste krav: hevn oss ikke! Se på oss når vi er døde og si: hvem drepte disse? Kanskje jeg, kanskje min fiende. Og si: de vilde dø, fordi hevnen skulde stanses. De døde fordi to fiender skulde kunne se hverandre i øinene for første gang, uten hat og hevn. Og det blikket fra fiende til fiende, er begynnelsen til fred.

MARIE

i et rop

Jeg går med dere.

LOUIS

Nei!

MARIE

Det er riktig det hun sier. Dere prøver å stanse fienden med å dø. Det gjør hun også. Jeg tror det er sikrere slik som hun vil det. Jeg tror jeg kan redde gutten vår, Louis. Og dig også.

DELESCLUZE

Det er nederlaget dere tror på! Dere gir Versailles-troppene nytt mot, ny grusomhet. De vil ikke se opofrelse i dette, bare desperasjon.

LOUIS

griper et gevær og sikter på Gabrielle:

Forbannete borgerjudas.

MAURICE

slår geværet bort, så skuddet går i luften

GABRIELLE

Hat oss ikke, fordi vi forsøker. Nu går vi.

MARIE

Ja.

En granat slår ned på barrikaden. Louis og andre faller.

MARIE

springer op til ham:

Louis!

De har drept mannen min. Louis, det er mig, prøv å se på mig.

De djevlene har drept mannen min. Og skulde vi slutte fred med dem? Jeg skal ta plassen din, jeg, Louis. Jeg skal klare mitraljøsen for dig.

Marseillaisen setter inn.

DELESCLUZE

til kvinnene:

Se dere om!

Her er sårete. Våre egne har det ondt.

Er det ikke bedre å hjelpe dem?

Noen av kvinnene haster hen til de sårete; andre griper geværene fra de falne. Gabrielle står alene igjen.

DELESCLUZE

Se, huset brenner! De har klart det.

MAURICE

Lucien og Pauline har klart det!

GUY OG ROSE

Hurra!

DELESCLUZE

Der kommer de.

MARIE

skyter med mitraljøsen.

DELESCLUZE

Det er rett. La dem få kjenne mitraljøsen. Vent med geværene til de kommer nærmere. Ikke skyt før dere kan se det hvite i øinene på dem.

PIERRE

til Gabrielle:

Jeg vet De mente det vel. Men nu er det blitt slik i verden at godhet er det samme som forræderi.

Han springer op barrikaden. Kampen begynner.

FJERDE AKT

I

Et rum i Thiers' hovedkvarter.

Presidenten taler til en gruppe officerer, lynende av gull og ordener.

THIERS

Mine herrer, jeg går ut fra at De deler mitt oprør over den skjendige interpellasjon i Nasjonalforsamlingen igåraftes. Man våget virkelig å forespørre om det var sant at jeg aktet å åpne Paris' porter i åtte dager for å la Kommunens ledere slippe bort og således skape en fredelig løsning.

Jeg går ut fra at De allerede kjenner mitt svar, båret av en tilintetgjørende forakt.

I samme ånd har jeg svart bandittene fra Paris, da de ønsket frigitt noen av sine folk som vi har i fangenskap. De har tilbudt mig alle sine egne gisler i bytte — deriblandt erkebiskopen av Paris som de ellers truer med å henrette.

Officerene og Thiers korser sig:

Mitt svar var et kategorisk nei. Vi vil ikke gi dem en eneste innrømmelse. Og skyter de erkebiskopen, nuvel, det vil ophisse stemningen enn ytterligere mot dem.

Å vise den ringeste undfallenhet vilde være et forræderi mot fedrelandet, og mine herrer, mot hæren. Det har lykkes mig å organisere en av de smukkeste arméer som Frankrike har sett; jeg er fast besluttet at dens seir skal bli minneverdig.

Den dag kan komme da vi skal ta vår neste krig med tyskerne, det tør da være av betydning for hæren at dens siste minne ikke er et nederlag, men en lysende seir.

GENERAL GALLIFFET

Herr president. Det er en lykke for hæren at dens øverste fører har dette vidsyn.

Personlig trodde jeg at en kolonikrig var påkrevet for å styrke troppenes moral. Jeg vet fra Marokko og China at dét er den riktige krig. Å slåss mot innfødte skaper en prektig ånd hos en armé.

THIERS

Min kjære general, fornærm ikke innfødte ved å sammenligne dem med bandittene i Paris. Nei! Jeg behøver ikke å sende min hær over havet for å gi dem dette dyrebare: seirsikkerheten.

Men jeg kan si Dem, mine herrer, det som skjer i Paris nu, har et dypere, mer løfterikt perspektiv enn de fleste aner.

Med en ganske særlig interesse har jeg under mine inspeksjoner ved fronten fulgt mitraljøseavdelingenes arbeide. Har De helt klart for Dem hvad dette våben vil bety for det bestående samfund?

I sin tid var det muligens for opvigleren en viss overensstemmelse mellem hans idé og hans våben; han kunde være en farlig mann med sitt gevær på barrikaden. Idag er et gevær en rørende ting, og det er alt den eiendomsløse kan skaffe sig.

En mitraljøse er et meget kostbart våben; altså vårt. De andres frekkhet eller begeistring nytter dem ikke lenger; de blir meiet ned, hundre mann i minuttet, av en eneste soldat, fornuftig utrustet av oss. Mot mengdens forvirrede aspirasjoner taler da mitraljøsen et sprog som kan være heldig for dem å tilegne sig, nemlig orden og punktlighet.

Det er et grenseskille i historien som jeg øiner; vi vet for første gang at massen kan kuskes. Det er en dyp rettferdighet i dette: i det øieblikk eiendommen trues, frembringer den en krigsteknikk, preget av sin egenart: tilintetgjørelsesmidler som ved sin pris er utilgjengelige for massen.

La mobben rive op brostein og gå på barrikaden og smelle av sitt gevær. De har tapt. La dem reise sig nu og i fremtiden; de har tapt en gang for alle. Det er vår plikt, det er vår barmhjertighet overfor både oprørerne og deres efterkommere å innprente dem denne sannhet. Begynner bandittene å begripe dette?

GALLIFFET

De virker nærmest likegyldige, når de blir skutt.

THIERS

Ja. De vil heller dø enn å arbeide og leve.

GALLIFFET

Det er beklageligvis ikke bare menn blandt dem, men også kvinner og barn. Deres deltagelse i oprøret er en fornærmelse mot den armé som jeg har den ære å tilhøre.

THIERS

Barn.

Man har kalt mig hårdhjertet, når jeg har holdt på barnearbeide i fabrikkene. Hvem hadde rett? Hvem kjente den menneskelige natur? Nu må hele verden innse hvad jeg har hevdet bestandig: i det øieblikk da barn mister den trygge beskyttelsen som arbeidet — ved siden av religionen — gir dem, forfaller de til forvorpenhet.

GALLIFFET

Herr president. Hæren har en bønn til Dem: la oss få storme de siste bydelene idag og slå oprøret definitivt ned.

THIERS

Nei.

Slik ønsker jeg det ikke gjort. Her er min plan: Hæren skal rykke frem i fire avdelinger, meget langsomt og meget grundig. Hver gate skal . . . gjøres fredelig før De rykker videre.

GALLIFFET

Det kan ikke nektes at denne fredelig-gjørelse virker noe enerverende på de unge og uprøvede blandt soldatene.

THIERS

forbitret:

Herr general, jeg antok at De holdt disiplinen fullkomment i Deres hand?

GALLIFFET

Selvsagt.

Hvis soldatene blir nervøse når de skal skyte fangene, lar jeg gjerne skjorten bli tatt av bandittene og får tegnet med kritt en hvit ring rundt venstre brystvorte. Da føler soldatene sig mer på hjemlig grunn, det er som en skyteskive, og de blir igjen stø på hånden.

Men jeg kan ikke innse annet enn at et stormangrep vil være barmhjertigere.

THIERS

Men jeg kan i høi grad innse at det vil være mindre effektivt. Jeg ønsker at ingen skal undkomme og angripe troppene i ryggen. Alle mine studier bekrefter mig i dette syn.

GALLIFFET

De har, som alltid, rett, herr president.

Almindelig tilslutning.

THIERS

henrykt:

Jeg har, tør jeg si, mestret adskillige av livets områder. Det vilde glede mig om jeg heller ikke har vist mig uduelig på dette. Og la mig tilføie: det har vært mig en større tilfredsstillelse å lede et felttog enn å skrive ti bøker. Mine herrer — Frankrike og jeg hilser Dem.

Officerene gjør honnør og går.

MINISTEREN

haster inn:

Jeg kommer med en smertelig nyhet til Dem personlig.

THIERS

Jeg har ingen sorger uten Frankrikes.

MINISTEREN

Kommunen har gjort alvor av sin skjendige trusel. Deres hus i Paris er blitt revet ned.

THIERS

Så.

De skal komme til å blø.

I døren:

Elise. Ta dette med fatning. Barbarene har ødelagt vårt hus.

Madame Thiers kommer inn:

Våre salonger, Elise, hvor Frankrikes makt og skjønnhet samlet sig, er ikke mer. Mine kunstskatter —

MINISTEREN

De er blitt tatt vare på. Courbet har fått magasinert Deres samlinger.

THIERS

Ser man det!

Selv denne kjeltringen som har revet ned Frankrikes heder, Vendôme-søilen, har måttet bøie sig for min smak.

MINISTEREN

med en avis i hånden:

Dessverre. Han skriver . . .

THIERS

griper avisen:

Så det våger han. Så det våger han.

Til ministeren:

Si til min adjutant at jeg vil til fronten. Den hvite hoppen skal føres frem.

Ministeren går. Thiers ringer. Tjeneren inn.

THIERS

Mine sporer!

Tjeneren ut.

MADAME THIERS

Hvad var det Courbet skrev?

THIERS

Han kaller mine samlinger for redselsfullt skrammel. Han behager å spøke, den gode herr Courbet. Det tør være mulig at han kan komme til å opfatte . . . en eller annen form for alvor .

Mine kopier og avstøpninger av verdenskunstens mestre morer han sig med å forhåne. Han liker formodentlig bedre sine egne svinske smørerier.

MADAME THIERS

Nei. Der er noe ved billedene hans.

THIERS

Du synes tidspunktet er heldig valgt?

Tjeneren kommer atter inn. Thiers setter sig og får sporene på.

THIERS

Mine kopier — de representerer kulturen, det som er anerkjent og respektert av alle. Tusen ganger heller en kopi av et klassisk verk, sier jeg, enn en nymodens original.

Århundrene har prøvd mine verker; der er slektledds sum av nøktern vurdering i hvert enkelt av dem. Nu er de vår åndelige eiendom. De er en del av vår arv, vårt bolverk, vår autoritet.

MADAME THIERS

Det som er nytt idag — kanskje er det arven for fremtiden.

THIERS

Der sa du ordet: kanskje.

Husk en ting: det eneste, min beste Elise, som vi ikke kan eie, er fremtiden. Å tro på «fremtiden» er en utglidning fra det eksakte, det bestående.

Tjeneren er nu ferdig og går. Thiers reiser sig og tramper rundt for å prøve støvlene:

Hvilken glede vil jeg ha av at min eventuelle spekulasjon i fremtid viser sig vellykket om hundre år?

MADAME THIERS

Hvis noe godt brøt igjennem om hundre år, var det da for sent?

THIERS

Jeg tillater mig å mene det ja. Nokså for sent for mig.

MADAME THIERS

Kanskje så du det anderledes, hvis du ikke var barnløs.

THIERS

Så det er jeg som er barnløs. Tror du det er min skyld kanskje?

MADAME THIERS

Ja.

THIERS

Det er glimrende. Aldeles glimrende. Har du ikke hatt elskere, og har du kanskje fått barn med dem?

går et slag bortover, kremter:

Du behøver ikke å si noe. Jeg tror dig. Du har ikke gjort det jeg tilla dig. Det skulde også bare mangle!

Men hvad om jeg kan bevise at jeg har flere barn utenfor ekteskap? Motsi mig ikke! Denne samtale er avsluttet.

MADAME THIERS

Ånei. Din sterilitet går til selve roten av ditt vesen. Du elsker dig selv så dypt, at du kan ikke tenke at noe skal leve efter at du er død. Dét er din barnløshet.

THIERS

Det som ligger under denne oprørende samtalen, er at du faktisk tar bandittene i forsvar i mitt eget hus. Nei! Ikke i mitt eget hus, men der hvor vi har søkt tilflukt, mens de jevner vårt eget hus med jorden.

MADAME THIERS

Jeg kjenner dem ikke.

Men undertiden tror jeg at der må være noe godt i dem — noe som vil varme og liv.

THIERS

Tør man spørre hvorfor?

MADAME THIERS

Fordi de hater dig.

THIERS

knegger hånlig, tar ridepisken på bordet og går ut.

Vi hører ropet: presentér gevær! Hornsignaler som fortsetter i militærmusikk frem til neste billede.

II

Samme scene som første akts åpning. Husene er sønderskutte. Noen lik ligger i gaten. Rigault kommer opover trappen til venstre, men blir stanset av nasjonalgarde-kapteinen som kommer op trappen til høire.

NASJONALGARDE-KAPTEINEN

Borger Rigault. Om ti minutter har Versailles-troppene omringet fengslet. Hvad skal jeg gjøre med fangene? Skal jeg skyte dem?

RIGAULT

Før dem hitop. De kan gjøre sin nytte ennu en stund. Versailles-troppene kan kanskje stanse den sanseløse myrdingen sin når de vet at her oppe er erkebiskopen og andre av deres kjære.

Nasjonalgarde-kapteinen haster ned igjen. Rigault ut til venstre.

En del kommunarder, blodige og svertet av kruttslam kommer flyktende opover begge trappene. Delescluze, Pierre som er såret i skulderen, og Gabrielle Langevin er iblandt dem.

PIERRE

Skal vi kaste op en barrikade her, borger Delescluze.

DELESCLUZE

Vi er omringet. De kan angripe oss i ryggen.

PIERRE

Så forskanser vi oss på kirkegården.

Til Gabrielle:

Gå ikke med oss. Skjul Dem.

GABRIELLE

Hvor er barnene blitt av. Jeg må finne barnene.

Alle haster opover midttrappen. Delescluze går langsomt og besværlig; stanser et øieblikk og hviler.

COURBET

inn fra høire:

De kommer, de dreper ned for fote, hvad skal jeg gjøre, Delescluze. Hjelp mig, De som er sterk og klok, Delescluze.

DELESCLUZE

Min venn, jeg er redd at ingen kan hjelpe Dem. De står øverst på listen av dem som officerene hater, fordi De rev Vendôme-søilen.

COURBET

Jeg vilde aldri rive den. Skru den av, sa jeg.

Jeg mente: flytt den til et annet sted.

For øvrig skal jeg ta mitt fulle ansvar overfor efterslekten.

DELESCLUZE

Forstå at De må ta det nu.

COURBET

Ta ansvar for hvad? For blod og brann og lik? Jeg har hatt en drøm om rettferdighet, og dere har utført den talentløst. Se på dette billedet av Paris idag, og se på mine egne lerreter, og svar mig så: er dette billedet av mig, kan jeg stå inne for det, kan jeg signere det, G. Courbet. Aldri, sier jeg.

DELESCLUZE

Det kan også uttrykkes enklere: De vil svikte Dem selv.

COURBET

Svikte?

Når jeg forkaster et av mine malerier, når jeg maler over det som ikke er et sant uttrykk for min personlighet, kaller jeg det forræderi?

VARLIN

inn:

Er De her, borger Courbet? Er De i live? Det var underlig.

COURBET

ophisset:

Det er aldeles ikke underlig. Hvad er det De mener, mann?

VARLIN

Jeg hørte noen rop nede fra plassen, hvor Versailles-troppene skyter fangene. Død over Courbet, skrek de. Og jeg så en mann som lignet Dem bli stilt op mot husveggen. Jeg trodde det var Dem som falt. De har skutt en feil mann.

COURBET

Dér er min chance! De har skutt en annen. Nu ser de ikke lenger efter mig. Jeg kunde dø, men ikke slik, ikke i en massegrav.

Jeg er frelst. Lykkønsk mig, mine venner.

En feil mann! Det ligner dette uvitende pakket.

De skulde vite: der er bare én Courbet.

DELESCLUZE

Jeg er redd for at De har rett: der er bare en Courbet, og soldatene vil finne den rette.

VARLIN

Også jeg frykter for at han er drept forgjeves — den ulykkelige, hvis død De gleder Dem over.

COURBET

Nei. Jeg vil ikke tro dere. Nu søker de ikke lenger efter mig. Han er død for menneskeheten.

DELESCLUZE

Bare en ting kan kanskje redde Dem.

COURBET

Hvad? Si mig hvad!

DELESCLUZE

At De ikke blir tatt alvorlig.

COURBET

Jeg kan skaffe vidner på det! Ingen tar mig alvorlig. Skrythalsen Courbet sier de, han er tykk og komisk, han kan ikke stå på noen barrikade.

DELESCLUZE

Betyr selvaktelsen ingenting?

COURBET

snubler over et lik:

Hvad kjenner kadaveret til selvaktelse? Men jeg har billeder inne i mig som krever å bli malt, dét er min selvaktelse. Det er bare jeg som kan male dem! Og de billedene vil jeg redde for verden.

Iler hen og griper tak i Delescluze:

Menneske, jeg vil leve! Jeg vil se Ornans ennu en gang. Jeg vil kaste mig ned på jorden, jeg vil ta muldklumpene i hendene, kysse og velsigne dem.

DELESCLUZE

Her er min hånd, Courbet.

COURBET

omfavner ham

Farvel, min venn.

Iler videre.

DELESCLUZE

ser efter ham:

Man sier gjerne at en slik mann er feig. Er han det? Finnes der overhodet feige mennesker?

Feighet — hvad annet er det enn å se en handling foran sig og tvile på den tvingende nødvendighet til å utføre den. Han tvilte, det var nødvendig for ham.

Smiler:

Seiv det eventyrlige skrytet hans — har det vært annet enn en nødvendig selvhevdelse, i en tid som kunde knuse ham ved sin uforstand? Alt godt for dig, Courbet!

Varlin, min venn. De er ung, De er edel, livet har bruk for Dem. De skal ikke gå under i dette slakteriet. Prøv å komme Dem bort.

VARLIN

De selv, Delescluze?

DELESCLUZE

Med mig er det anderledes. Jeg har overkommandoen, jeg må få soldatens skjebne.

GUY OG ROSE

inn:

GUY

Hvor er de andre?

Vet du hvor Maurice er blitt av.

DELESCLUZE

Nei, barnet mitt.

ROSE

Maurice er død! Hvad skal vi gjøre? Maurice er død.

DELESCLUZE

Barn, prøv å gjemme dere.

GUY

Nei, vi vil til de andre.

De løper opover midttrappen.

DELESCLUZE

ser efter dem:

Om vi skal dø, Varlin, har vi en tro: Vår kamp er ikke forgjeves for dem som kommer efter oss.

VARLIN

Barna der vil bli drept.

DELESCLUZE

Selv om hvert barn, hvert eneste, blev drept, vilde jeg allikevel tro på fremtiden.

Og nu farvel.

Ennu en stund må jeg holde ut.

Han trykker Varlins hånd, og går langsomt og lidelsesfullt opover trappen.

RIGAULT

kommer inn fra venstre:

Hvorfor har De ikke Deres røde bånd på, Varlin? Jeg pleier ikke å gå med det til daglig, men på denne festdagen tok jeg det på. Tenker De kanskje å flykte som Deres venn Beslay.

VARLIN

Hvor er Beslay?

RIGAULT

På vei mot den sveitsiske grense.

VARLIN

Det er godt. Han hørte ikke hjemme her.

RIGAULT

Han blev reddet av guvernøren for Frankrikes bank. De to var uadskillelige. Jeg er ikke så sikker på om ikke Beslay nettop hørte hjemme her —: mot muren der borte. Jeg skulde med glede skyte ham egenhendig.

VARLIN

Beslay var det beste menneske jeg har kjent.

RIGAULT

Men godhet er en forbrytelse!

Erkebiskopen, tre andre geistlige og to sivilklædde fanger kommer under eskort, op trappen til venstre. En truende menneskemengde er rundt fangene.

VARLIN

setter sig dødstrett med hodet i hendene ved et av de sønderskutte bordene foran kaféen.

RIGAULT

betrakter fangene en stund mens de passerer, går derefter inn i kaféen som er i ruiner.

Samtidig er Lucien, Pauline og René kommet styrtende op trappen til høire.

LUCIEN

i dødsangst:

Pauline, jeg har ikke flere patroner. Jeg har vært gal, jeg har skutt i ørske. To patroner for satan!

Han kaster sig over likene og undersøker dem; til Renée:

Har ikke du patroner? Ditt svin, kom med patronene! Jeg vil skyte når de tar oss, de får ikke lov å slepe oss hen til muren, Jesus Kristus, går det ikke an å finne to patroner.

PAULINE

Vi er sammen, Lucien.

LUCIEN

Jamen, de får ikke slakte oss.

PAULINE

Vi må fly op på kirkegården. Jeg tror de omringer oss nå. Vi vil være sammen med våre.

LUCIEN

Jeg er redd for å dø sånn. Jeg vil ikke stå der oppe og vente uten patroner på at de skal komme. Jeg vil ikke dø.

PAULINE

Husker du kirkegården vår?

LUCIEN

hen til henne:

La mig få være hos dig, Pauline.

PAULINE

Ja, du skal få komme til mig, du.

Vi skal finne en fin plass, vær du trygg.

Jeg skal gjøre dig rolig, min egen.

RENÉ

Hvor går dere? Gå ikke fra mig.

LUCIEN

Vi vil ikke ha dig med.

RENÉ

Jo.

LUCIEN

Dra til helvete!

Lucien drar til ham, skynder sig opover med Pauline.

RIGAULT

er kommet ut med en kognakflaske, står med ryggen til og følger fangetransporten med øinene. Nu vender han sig.

RENÉ

Rigault, det var godt du kom. Jeg er så alene.

RIGAULT

skjenker sig et glass:

Vilde ikke folket vite av dig?

RENÉ

Alle er gått fra mig.

RIGAULT

Du snyltet på massen, fordi du ikke orket ditt eget selskap. Du vilde at massen skulde beskytte dig mot dig selv.

Nu er det ingen masse lenger. Nu får du gjøre regnskapet op. Hvad har du å fare med? Hvem er du?

Drikker.

RENÉ

Lær mig å dø, Rigault!

RIGAULT

Forakt noe.

Skrap sammen det du har av lidenskap til en forakt. Det hjelper kanskje.

Vil gå ut til venstre.

RENÉ

bort til ham:

Hvor går du?

RIGAULT

Ta ikke sånn på mig, for faen. Jeg er ikke noen Sylvie.

RENÉ

Hvor hovmodig jeg har vært, Rigault. Jeg har vært bitter mot henne. Jeg har latt et levende menneske gå fra mig! Jeg behøvde kanskje ikke å ha vært alene nu.

Kunde jeg få leve, skulde jeg være ydmyk mot livet. Jeg skulde ta vare på det.

Et skudd smeller. René stuper, skutt gjennem brystet.

RIGAULT

Åhå.

Versailles-tilhengerne blir modige nå.

Skriker op mot et hus:

Men det er litt for tidlig, og vi skal sette en stopper for det.

I et sprang op til venstre:

Skyt fangene!

Kommunarder på flukt styrter op trappen til høire og ut dit hvor fangene er.

KOMMUNARDER

Ja! Drep dem! Vis Versailles at vi kan gjøre gjengjeld. Så slipper de å angi oss! Hevn våre døde!

VARLIN

prøver å stanse dem:

Nei. Dette er mord!

RIGAULT

slenger ham til side:

Vekk med Dem!

De har lagt Dem i veien for mig før. Kanskje var ti tusen liv blitt reddet, hvis jeg hadde fått lammet Versailles med terror. Se hvad Deres menneskekjærlighet har ført til, De godfjottede bøddel.

Skriker:

Skyt dem ned til siste mann!

Skuddene smeller utenfor.

VARLIN

For en krig.

RIGAULT

Der stupte erkebispen!

Har jeg ikke gjort noe annet godt i verden, så har jeg gjort dette. Jeg har vist at vi likviderer en erkebiskop likeså likegyldig som Versailles dreper en arbeider. Menneskene har en overtro mindre å dra på.

VARLIN

De vil bringe hevnen dobbel grusom over oss.

RIGAULT

Tvert imot.

Det vil stagge disse morderne fra Versailles når de ser at vi — endelig — begynner å gjøre gjengjeld på gislene.

VARLIN

Og De våger å snakke om morder?

RIGAULT

Ja. Jeg våger å bruke min forstand. Jeg forbeholder mig rett til å skjelne mellem den hensiktsmessige utryddelse og den stupide.

KOMMUNARDENE

fra venstre:

Nå kan de ikke gjøre skade mere!

Leve Kommunen!

Opover midttrappen.

VARLIN

Selv er De ødelagt. Men tenk på disse som De har hisset til å myrde vergeløse. Er dette det siste billedet de skal ha med sig når de stilles mot muren?

RIGAULT

Taper de noe ved det? De vet at verden bare var blod. Det blir ikke noe savn å forlate den. Kan man forlange noe mer?

Nu kommer de.

Hånlig:

Flykt, borger Varlin, flykt!

VARLIN

Jeg har ikke noe å flykte til mer. Og jeg har fortjent å dø.

RIGAULT

Angrer De på dødsleiet? Svikter De Kommunen? Er det det De tar sats til?

VARLIN

Nei.

Jeg er likeså skyldig som Dem i redslen.

Det er mitt eget liv som anklager mig, alle døde, uvirksomme stunder i det. Det er alt hvad jeg ikke har fått utrettet, som har dømt mig.

Det er rettferdig.

Versailles-soldater stormer trappene: bak dem følger ophissete sivile; man merker en blendende elegant ung kvinne, Sylvie Gerard.

LØITNANTEN

Det er Rigault!

RIGAULT

Ja! Jeg er Rigault.

EN KATOLSK PREST

Det er Varlin, medlem av Kommunen.

LØITNANTEN

Er De Varlin?

VARLIN

Ja.

Menneskemassen vil lynche de to fangene.

LØITNANTEN

Få pakket av veien.

til soldatene:

Skyt dem.

René, som ligger såret ved muren, har reist sig halvveis op og ser på i vanvittig redsel.

Rigault og Varlin står op mot veggen. Soldatene legger an.

RIGAULT

Ned med morderne!

VARLIN

Leve Kommunen!

Skuddene faller, Rigault stuper.

VARLIN

er bare sunket ned på kne:

Leve Kommunen!

Han dør.

SYLVIE GERARD

klynger sig til løitnanten i vill, sadistisk rus:

Hvor vidunderlig du er! Å, min elskede. Så godt det var.

RENÉ

ser henne:

Sylvie! Hjelp mig, Sylvie!

Er du kommet til mig, Sylvie?

LØITNANTEN

Mademoiselle Gerard, det er en av oprørerne som øiensynlig kjenner Dem.

SYLVIE

Jeg kjenner ingen av dem. Ingen!

LØITNANTEN

trekker revolveren og skyter René gjennem hodet.

SYLVIE

Drep disse udyrene! De vil ta alt fra oss, religionen og gleden, drep dem! Syns du jeg er pen? Har jeg ikke rett til å ha mer skjønnhet rundt mig enn andre? Disse djevlene vilde at vi alle skulde være like. Først fattige og så gamle. Det var det livet de vilde by oss. Du — la mig få være hos dig, når du skyter dem! Det er så godt når de stønner og dør, sånn vilde de at vi skulde stønne og gispe av lykke under dem og ingenting hadde de å gi oss igjen.

Hevn oss du. Jeg elsker dig.

LØITNANTEN

Soldater! Vær forsiktig. Rør ikke maten deres. De har gift i den. Gå ikke inn i husene. De sprenger dem i luften.

EN SOLDAT

kommer inn fra venstre:

Erkebiskopen er myrdet.

Alle korser sig.

MENNESKEMASSEN

Drep dem!

LØITNANTEN

Før vi går videre får vi rydde op. Vi vil ikke ha disse djevlene i ryggen.

BRIGEAU

peker på en mann:

Han var med å drepe gislene!

Peker på første kone:

Og hun holdt sig alltid med kommunardene.

FØRSTE KONE

Jeg er uskyldig!

BRIGEAU

peker på en ny mann:

Og han!

FØRSTE KONE

Jeg hater Kommunen. Gud er mitt vidne. Men han dér skal straffes.

Skån dem ikke!

Galliffet kommer op trappen og gjør honnør for Sylvie.

LØITNANTEN

Erkebiskopen er drept.

GALLIFFET

Still mobben op i en rekke. Vis frem hendene. Jeg vil se om der er kruttslam på dem.

Sylvie Gerard følger ham i leende, eggende beundring langs rekken.

GALLIFFET

peker på første kone:

Før henne bort.

FØRSTE KONE

Nei.

Jeg har to små barn, jeg er uskyldig.

GALLIFFET

Frue, jeg har besøkt alle Paris' teatre, og denne scene kjenner jeg godt.

Hun føres bort.

SYLVIE

De er en velgjører, general. De utrydder fattigdommen.

GALLIFFET

stanser ved en liten, meget stygg mann:

Hvilket usannsynlig heslig ansikt!

Før ham bort.

Han føres bort.

Peker med ridepisken på en hvithåret mann:

Bort.

DEN HVITHÅRETE

Jeg har ikke vært med!

Jeg er over seksti år, ingen over seksti år blev innkalt som soldat av Kommunen.

GALLIFFET

Riktig.

Alle over seksti år, tred frem.

Fem-seks trer forhåpningsfullt frem.

GALLIFFET

Før dem bort.

De behøvde ikke delta i oprøret; allikevel har de gjort det. De skal skytes først av alle.

Et skudd fra et vindu mot Galliffet.

LØITNANTEN

General, han skjøt Dem gjennem luen!

Til sersjanten:

En snikskytte i dét vinduet der. Ta fem mann og skyt ham.

GALLIFFET

stanser dem:

Han skal ikke straffes.

Jeg har alltid opmuntret skyteferdighet, og denne mannen var ikke så verst.

SYLVIE OG SOLDATENE

Leve Galliffet.

GALLIFFET

Soldater!

Det står nu bare igjen å ta kirkegården, så er målet nådd: Orden, fred og civilisasjon har seiret.

Videre!

III

Kirkegården, tett ved muren.

I en grop, bak noen graver ligger Pauline og Lucien. Gabrielle forbinder Pierres skulder. Guy og Rose sitter sammenkrøpet i angst.

Noen sårete og døde. En mann ligger bak en grav til høire med geværet i anleggstilling.

Skyting lenger borte.

Scenen gir et overveldende billede av vårens grønne frodighet.

PAULINE

Åssen går det med dig, Pierre?

PIERRE

Å, det slenger i vei.

Stillhet.

PIERRE

til Gabrielle:

Hør nå. De skal ikke bli her. Prøv å komme Dem unda. Bruk heller lommetørklæet til å vifte med. Gå fremover mot dem. Kanskje blir De ikke skutt.

GABRIELLE

Jeg hører hjemme her.

PIERRE

Nei, det gjør De ikke.

GABRIELLE

Jo. Det har jeg gjort bestandig.

Og nu er det så lett. For nu er det bare de andre som dreper.

Men dere barn — forsøk engang til! Ta Rose i hånden, Guy, og løp fremover. Kanskje gjør de dere ikke noe.

ROSE

Nei.

De skjøt så fælt da vi prøvde isted.

GUY

Vi vil ikke være alene.

PAULINE

Bare bli her dere, onger.

GUY

Hvor tror du det er blitt av Maurice?

PIERRE

Han kommer nok.

PAULINE

Jøss da. Maurice klarer sig bestandig.

GUY

Vi var aldri redd når Maurice var her.

ROSE

Og han kunde lese for oss bokstavene på korsene.

GABRIELLE

Skal jeg gjøre det for dere?

GUY

Nei, det blir likesom anderledes når Maurice gjør det.

De krabber tilbake igjen til sin plass.

PAULINE

til Lucien:

Nå blir det en stund mellem hvert skudd. Nå har guttene våre snart ikke mer ammunisjon igjen, tenker jeg.

LUCIEN

Bare la de drittsekkene komme. Jeg har det så godt hos dig, Pauline. Det er så fint å ligge her med hodet i magen din og se opover mot brystene dine. De er blitt mye større den siste måneden, kan du tro. De strutter aldeles mot solen. Har du det godt.

PAULINE

Ja.

LUCIEN

Men jeg har det best. Er du bedrøvet for det?

PAULINE

Nei.

LUCIEN

Men er det ikke du som har det best, da?

PAULINE

Jo.

LUCIEN

Det var bra.

PAULINE

Likte du det?

LUCIEN

Ja.

Vet du hvad jeg tror? At det med dig og mig, som er så godt, er opfunnet for å fortelle oss åssen døden er. Alt blir så stille inne i en, du har ikke et ønske mer; sånn tror jeg det er å dø.

Skyting, enkelte kuler rammer muren.

LUCIEN

Å er dette for manér. Kan de ikke komme sig nærmere og skyte ordentlig. Dette er bare til å bli nervøs av.

GUY

Det er Maurice!

Maurice kommer frem i byks og dukker sig bak graven.

ROSE

Maurice!

Gledesrop fra alle.

MAURICE

Jeg trodde faen ikke jeg skulde ha funnet dere. Det var så fælt å være alene.

ROSE

Ikke sant!

MAURICE

Men så var det noen som sa at dere var borte ved muren. Den som blev glad, var jeg. Men det var såvidt de ikke traff mig, gutt.

ROSE

Kommer de å drepe oss nå?

MAURICE

Å gjør det?

De dreper jo rubb og stubb; da vilde det bare bli utrivelig å være igjen. Å vil du gjøre i gaten når alle guttene er borte og det er ingen å være med?

ROSE

Men gjør det ikke ondt?

MAURICE

Ikke hvis du står stille og lar dem sikte godt på dig.

ROSE

Jeg er redd. Jeg er redd.

MAURICE

Å er det du bærer dig efter! Er det takken fordi du får være med Guy og mig. Du skal huske at det er ikke alle jenter vi vilde hatt med oss. Det skal du, faen skjære mig, tenke på.

GUY

peker på et kors:

Du, les bokstavene for oss.

MAURICE

til Rose:

Har du lyst, så skal jeg gjøre det.

ROSE

Ja.

MAURICE

Her står Josef Andrée, bakvendt Eérdna Fesoj, født 1862, død 1870, åtte år bare, ikke eldre enn dig! Han Josef ligger nå bedre til enn mange av guttene våre midt ute på gaten. Han har blomster og gress over sig. Men det får vi også, om vi blir liggende her. Det er bare et spadetak som skal til. Så skal Josef bli godt overrasket når han får hele gjengen ned til sig.

Barna ler.

MAURICE

Nei, se på maurene, gutt. Å er de hvite tingestene de drasser på.

GABRIELLE

Det er eggene.

MAURICE

Å skal de med dem efter.

GABRIELLE

De flytter dem hele tiden, så der kommer sol rundt hele egget.

MAURICE

Har du sett på maken til fikse faener! Og se edderkoppen på korset dér. Der spant den sig en lang tynn tråd og slapp sig ned i den. Nå lar den vinden føre sig bort til den kvisten der, nå gjør den fast. Nå har den rammen ferdig . . .

GABRIELLE

bøid over forbindingen:

Er det bedre nå?

PIERRE

Ja, mye bedre. Nå føler jeg mig fiks og ferdig til å bli skutt. Gi Dem nå! Gud velsigne Dem, om fem minutter er allting forbi.

GABRIELLE

Alt, min venn, er forgjeves hvis vi ser det med dødens øine. Barnet som en kvinne føder, er dømt til å bli et skjelett. Blomstene skal visne, ingenting er sikrere. Men vi kan også velge blomsten og barnet som det eneste; og da er alt liv.

Det er vår vilje det kommer an på. Ja, vi kan se gresset og himmelen og solen, slik at vi er udødelige.

Mannen som lå med geværet, reiser sig i et stønn og stuper.

ROSE

Er han død?

MAURICE

En skulde tro du aldri hadde sett en mann dø før! Ja, død som en sild. Men dette må du se på. Det er jaggu det rareste jeg har sett.

En dump, uhyggelig musikk setter inn. Likesom drevet tilbake av den, kommer Delescluze og andre vikende inn. Musikken hører op.

DELESCLUZE

Dette er slutten.

De venter på general Galliffet. Så rykker de frem.

Slik endte Kommunen. Mer enn noen annen har jeg ansvaret for redsel og død. Hater dere mig?

MAURICE

Du har alltid vært grei, du Delescluze.

Studerer edderkoppen videre.

LUCIEN

Det er sant, det.

PIERRE

De skjønner, Delescluze.

Hjemme i gaten var det bare slit og angst for imorgen og slit igjen og fyll, og så kom døden, det unyttigste og sjofleste av allting.

Men nå er det anderledes. Nå er livet blitt noe stort, som det er ondt å forlate. Da går det an å dø.

GABRIELLE

Ja, slik er det.

DELESCLUZE

Mine venner, hjelper dere mig nå?

PIERRE

Nei.

DELESCLUZE

Nu skal vi dø.

Jeg er ikke kristen. De kristne sviker jorden, for å gå til sitt skinnende håp. Men vi kan gå herfra, rolig, fordi vi vil at vårt håp skal bli igjen. Håpet blir igjen på jorden! De der borte kan svi gresset av med sine granater, men de kan aldri drepe jordens evne til å grønnes.

LUCIEN

Men de som kommer efter oss, må ha bedre våben!

Neste gang gjelder det å seire, seire, seire.

DELESCLUZE

Godheten kan bare seire ved vold, det er det bitre vi har lært. Våre hevnere, våre barn må bli en slekt av umenneskelig styrke.

GABRIELLE

Delescluze, gi mig et større krav til mennesket enn at det skal være umenneskelig.

DELESCLUZE

Forferdelige tider må slektene efter oss kjempe sig igjennem.

Skal de lemlestes?

Ja.

Skal de blindes?

Ja.

Skal de dø?

Ja.

Heller det enn å miste viljen til å bli frie mennesker.

GABRIELLE

Tror De at slektene efter oss må drepe, må dø for å skape rettferdighet?

DELESCLUZE

Kampen kommer.

Der er en lovmessighet som er sterkere enn oss.

GABRIELLE

Så får vi gjøre mennesket sterkere enn lovmessigheten.

Hvad kan ikke ånd gjøre? Den kan få de undertrykte til å tro og undertrykkere til å tvile.

En svak besettende trommemusikk begynner i det fjerne, bvor Versailles-troppene holder til.

DELESCLUZE

Synes De det idag er noen grunn til å tro på en forsoning, fra menneskesinn til menneskesinn?

GABRIELLE

Men det er det uforsonlige jeg tror på. Hver som tenker og arbeider efter oss, — skal vite at der er bare ett vern mot redselen, mennesketankens uforsonlighet mot uretten.

PIERRE

Ja. Det skulde jeg gjerne ha vært med på.

MAURICE

brennende optatt:

En sånn edderkopp er jaggu det klokeste . . .

Dette her er noe til spinneri dét!

ROSE

Også så pent det skinner i solen.

LUCIEN

til Pauline:

Nå begynner de å røre på sig. Vet du hvad jeg er glad for. At vi ikke har noen patroner igjen allikevel. Hadde vi skutt, hadde de kanskje stormet og tatt oss på bajonetten. Nå er det bare å stå stille.

Er du ikke glad for det?

PAULINE

Jo.

DELESCLUZE

reiser sig:

Nu kommer de.

Den taktfaste, mørke musikken kommer nærmere. Dypt under høres motivet fra Beethovens niende.

ROSE

Nå vil de drepe oss.

Guy vil rive edderkoppspinnet ned, Maurice stanser ham.

MAURICE

La være!

GUY

Nå dreper de oss. Nå river vi spinnet i stykker.

MAURICE

Nei. Han skal få gjøre det ferdig.

Reiser sig, sier til de to andre:

Bare hold dere til mig, dere.

Drevet av musikken går de skritt for skritt bakover mot muren.

DELESCLUZE

Endelig!

Aldri angst mer, aldri nederlag, aldri fengsel. Nu kan jeg bare stå og se himmelen og huske og håpe, beskyttet av døden. Ingenting mer skal gjøres.

LUCIEN

Takk for nå da, Pauline.

PAULINE

tar hånden hans:

Takk selv.

GABRIELLE

Delescluze, ennu er det noe vi kan få sagt.

DELESCLUZE

Til hvem?

GABRIELLE

Til dem som dreper oss.

Kom barn, vi skal fortelle dem om fremtiden, om vår uforsonlige tro.

MAURICE

Åssen det?

GABRIELLE

De skal kjenne den i vårt smil.

MAURICE

Å skal vi smile efter!

Vi føler nu at soldatene som rykker frem, er stanset.

LUCIEN

Nå er det bare å stå rolig og ikke skape sig. Nå får de forte sig litt. Det er rett. Sånn skal det være.

Skyggen av eksekusjonsavdelingens geværer faller på muren. En trommehvirvel. Mørke; i samme øieblikk befrir Beethoven-motivet sig fra trommene og toner ut i en ren, mektig akkord.

Bibliografi

Dikt

Rundt Kap det gode Haab (1922)

Stene i strømmen (1925)

Norge i våre hjerter (1929)

Til ungdommen. Enkeltstående dikt (1936)

Friheten (1943)

Håbet (1946)

Løse dikt (1917-1943)

Skuespill

En ung manns kjærlighet (1927)

Barrabas (1927)

Atlanterhavet (1932)

Vår ære og vår makt (1935)

Men imorgen- (1936)

Nederlaget (1937)

Romaner

"Bergenstoget plyndret inat!". Denne boken er skrevet under pseudonymet Jonathan Jerv sammen med Nils Lie og er ikke falt i det fri. (1923)

Skibet gaar videre (1924)

Ung må verden ennu være (1938)

Sakprosa

Kinesiske dage. Reisebrev (1927)

De unge døde. Essays (1932)

Spansk sommer. Reportasjer (1937)

Flagget. Artikler (1945)

Veien frem. Artikler (1947)

Græske breve. Reisebrev. I samlingen Langveisfra (1964)

Flere e-bøker av Nordahl Grieg kan leses eller lastes ned fra nettsiden bergenbibliotek.no/nordahlgrieg

Table of Contents

Om utgivelsen

Forfatterfoto

Om Nordahl Grieg

Om Nederlaget

NEDERLAGET

PERSONENE

FØRSTE AKT

I

II

ANNEN AKT

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

TREDJE AKT

I

FJERDE AKT

I

II

III

Bibliografi